Справа № 236/2469/19
21 січня 2020 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Саржевської І.В.,
за участі секретаря - Олійник С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман за відсутністю сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі території України (за кордон), в тому числі на територію тимчасово непідконтрольну державній владі України в м. Донецьк, без згоди та супроводу батька,
04 липня 2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , про надання дозволу малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на багаторазові тимчасові виїзди за межі України (за кордон), в тому числі в зону проведення операції об`єднаних сил (на тимчасово непідконтрольну територію України Донецької та Луганської областей), та в`їзду з указаної території на територію України, строком на 3 роки, починаючи з часу постановлення рішення, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 (а.с. 5-9).
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що у 2003 році вона з відповідачем уклала, шлюб від якого мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 31 жовтня 2011 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано у встановленому законом порядку. Після розірвання шлюбу вона з відповідачем ніяких стосунків не підтримує. Відповідач у вихованні дитини участі не приймає, аліменти на утримання дитини не виплачує, батьківські обов"язки, покладені на нього законом не виконує. Позивачка та її неповнолітня дитина ОСОБА_3 зареєстровані у Донецькій області - у АДРЕСА_1 , але у зв`язку з проведенням на території Донецької області АТО на теперішній час фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач просить надати її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , 2007 року народження, дозвіл на виїзд за межі території України (за кордон), в тому числі на територію тимчасово непідконтрольну державній владі України в м. Донецьк, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , 1984 року народження, для відвідування близьких родичів та відпочинку.
27.12.2019 року від позивача ОСОБА_1 на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить надати дозвіл її малолітньому сину на тимчасовий виїзд за межі території України (за кордон), в тому числі на територію тимчасово непідконтрольну державній владі України в м. Донецьк, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , 1984 року народження, для відвідування близьких родичів та відпочинку.
Позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, справу розглянути без її участі, про що суду надала відповідну заяву.
Третю особу - орган опіки та піклування Маріупольської міської ради було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом; третьою особою не направлено свого представника для участі в судовому засіданні, 29.10.2019 року від представника органу опіки та піклування Марупольської міської ради Донецької області до суду надійшла заява, відповідно до якої орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд малолітньої дитини на непідконтрольну територію України, посилаючись на те, що позивач просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини в тому числі на непідконтрольну державній владі України територію, де на даний час проходять бойові дії. Зазначена територія є такою, де гарантувати дотримання прав дитини неможливо. Також просить справу розглянути без його участі.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, а саме, відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України та ст. 12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі та відзиву на позовну заяву суду не надав.
Ухвалою суду від 21.01.2020 прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи, та відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в шлюбі, зареєстрованому 27.09.2003 відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції м. Донецька(а.с.11).
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 641 (а.с. 9).
Рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 31.10.2011 шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано (а.с. 11).

17.08.2013 позивач ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 , після укладення шлюбу стала іменуватися прізвищем " ОСОБА_1 ", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 17.08.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с.12).

На даний час малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачкою, вітчимом та сестрою.

Згідно довідки Об"єднання співвласників багатоквартирного будинку "Добробут -90" від 19.07. 2019 позивач ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 13, 13 об., 27).

Відповідно до довідки № 933 від 18.07.2019, виданої директором Комунального закладу "Маріупольська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 63 Маріупольської міської ради Донецької області "(СШ № 63), малолітній ОСОБА_3 навчається в СШ № 63 з 01.09.2015 по теперишній час (а.с. 28).

Віповідно до довідки, виданої 19.07.2019 лікарем Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Маріуполя Комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради малолітній ОСОБА_3 перебуває в закладі на Д-обліку (а.с.30).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.05.2017 було стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.34).

03.05.2017 року заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області позивачу ОСОБА_1 було надано дозвіл на в`їзд/виїзд її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди/дозволу/супроводу батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України до м. Донецька в період з 03 травня 2017 року по 03 травня 2019 року (а.с. 36-39).

На даний час відповідач ОСОБА_2 відмовляється надавати згоду на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3 за межі території України (за кордон), в тому числі на територію тимчасово непідконтрольну державній владі України в м. Донецьк.

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються: Конвенцією про права дитини, Сімейним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законами України "Про охорону дитинства», «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.

Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно з приписами ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268-VIII, окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, визнаються тимчасовими окупованими територіями (ст.1), у межах яких діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Окремі питання здійснення контролю за переміщенням через лінію зіткнення та/або в її межах в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (далі - АТО) осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також види блокпостів, контрольних пунктів в`їзду-виїзду, порядок їх функціонування, правила їх перетинання визначений Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок), затвердженого Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 222-ог від 14 квітня 2017 року.

Так, згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила перетинання державного кордону).

Виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи (пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку).

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів).

При цьому п. 4 зазначених Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

- якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

- якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;

- у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

- довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у

супроводі одинокої матері);

- довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

- свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України.

3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій,

виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з

одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб;

4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці);

- документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо перетинання дітьми лінії зіткнення та/або в її межах в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

Між тим, позивачем не доведена обставина надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України(за кордон), без зазначення конкретного місця та мети перебування дитини, та під час розгляду справи не знайшла свого підтвердження належними доказами.

Враховуючи обставини справи та надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині надання дозволу її малолітньому сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд/в`їзд на територію тимчасово непідконтрольну державній владі України в м. Донецьк, без згоди та супроводу батька в супроводі матері на період з 21 січня 2020 року по 21 січня 2023 року, підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі території України (за кордон), слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому згідно з п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Позивачем ОСОБА_1 , при при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень, що підтверджено наданою позивачем квитанцією від 24.06.2019(а.с.3).

З урахуванням часткового задоволення вимог позивача суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 384,20 грн.

Керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, ст.ст. 141, 150, 155 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57, Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі території України (за кордон), в тому числі на територію тимчасово непідконтрольну державній владі України в м. Донецьк, без згоди та супроводу батька - задовольнити частково.

Надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасові неодноразові поїздки (виїзд/в`їзд) через лінію розмежування у зону проведення АТО та Операції об`єднаних сил на території Донецької області в м. Донецьк, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 , у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , у період з 21 січня 2020 року до 21 січня 2023 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати у розмірі ?384,2?0(триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок)гривень.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення повинно бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Текст судового рішення виготовлено 21.01.2020.

Суддя -