Справа № 661/1093/20
Провадження № 2/661/479/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

09 грудня 2020 року

Новокаховський міський суд Херсонської області в складі:

головуючої судді - Бойко М.Є.,

за участю секретаря судового засідання - Антоненко І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачки - ОСОБА_2 ,

представника позивача - адвоката Тихоши С.М.,

представника відповідачки - адвоката Гончарової Н.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Нова Каховка, Херсонської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом адвоката Тихоши Сергія Михайловича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко С.І., про визнання договору про поділ нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Тихоша С.М. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати укладений між нею та ОСОБА_1 договір від 19.11.2018 року про поділ нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, недійсним із підстави укладення його під впливом помилки (частина 1 статті 229 ЦК України).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення спірного договору позивач помилився відносно обставин, які мають істотне значення, оскільки йому було невідомо, що в разі поділу спільного майна таким чином порушується рівність часток подружжя, він втрачає право власності на належну йому частину будинку, придбаного у шлюбі, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яку, насправді, не мав наміру відчужувати,оскільки в нього відсутнє будь-яке інше житло. На даний час колишня дружина намагається його виселити зі спірного будинку, влаштовує конфлікти та сварки, а тому він змушений звернутись до суду з даним позовом.

У судовому засіданні адвокат Тихоша С.М. позов підтримав з підстав, у ньому зазначених, просив його задовольнити, також вважаючи, що на момент укладення спірного договору позивач помилився відносно обставин, які мають істотне значення, оскільки ОСОБА_1 було невідомо, що таким чином він позбавляється своєї частки у праві спільної сумісної власності.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Додатково до викладених у позові обставин пояснив суду, що відповідачка вмовила його укласти спірний договір, обґрунтовуючи його необхідність тим, що в протилежному випадку дружина їх сина, з якою склалися неприязні стосунки, може позбавити їх обох права власності на нерухомість. Також зазначив, що при підписанні договору нотаріус йому не роз`яснила його суть та наслідки укладення, а тому він вважав, що сумісне майно подружжя буде розподілене між ними у рівних частках, та він залишиться співвласником їх спільного будинку. Крім того, ця нерухомість має значно вищу ринкову вартість, ніж отриманий ним за спірним договором автомобіль; тим самим відповідачка поставила його в край невигідне матеріальне становище.

При цьому позивач, відповідаючи на запитання, поставлені йому в ході судового розгляду, пояснив, що суть договору про поділ спільного сумісного майна подружжя на момент його укладення йому була зрозуміла, він усвідомлював, що втрачає право власності на свою частину будинку, але погодився на це, оскільки вони з колишньою дружиною домовились і надалі проживати в ньому разом, і він бажав таким чином налагодити стосунки та зберегти їх сім`ю. Проте, на даний час ці відносини погіршились, відповідачка погрожує йому виселенням, а тому він і звернувся до суду із позовом про захист своїх прав.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, пояснивши, що спочатку, до укладення договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, вона запропонувала позивачу продати їх автомобіль та купити їй за ці кошти квартиру, на що останній відповів відмовою. Проте, пропозицію залишити йому машину, а їй будинок він погодився, після чого вони нотаріально посвідчили спірний договір, при цьому нотаріус роз`яснила його наслідки їм та пересвідчилась у добровільності та розумінні ними таких намірів. Отже, рішення про поділ сумісно нажитого майна було прийнято ними добровільно.

Адвокат Гончарова Н.Я., підтримуючи позицію відповідачки щодо невизнання позову, в судовому засіданні зазначила, що позивачем не наведено підстав для визнання спірного договору недійсним та не підтверджено ту обставину, що правочин було вчинено ним внаслідок помилки, яка існувала на момент його укладення та має істотне значення для позивача.

Третя особа - приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко С.І. в судове засідання не з`явилась, надала письмові заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що договір від 19.11.2018 року про поділ спільного сумісного майна подружжя укладений сторонами на підставі їх вільного волевиявлення, без застосування будь якого тиску. За своєю формою і змістом цей договір відповідає діючому законодавству, укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, не містить ніяких положень, що суперечили б закону, нотаріусом було роз`яснено правові наслідки його укладення.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, надаючи оцінку укладеному між сторонами договору, встановив наступні обставини.

23.07.1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 19.11.2018 року у цивільній справі № 661/3990,18 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Під час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилися двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано наступне майно: автомобіль марки FIAT моделі DOBLO, випуску 2007 року, двигун об`ємом 1248, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та житловий будинок садибного типу №2, розташований у АДРЕСА_1 .

19 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, який вони посвідчили нотаріально.(а.с.6).

Відповідно до пунктів 1.3, 1.5 цього Договору сторони домовились, що з моменту його укладення житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 , вартістю 352 600 грн. є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а автомобіль марки FIAT моделі DOBLO, випуску 2007 року, двигун об`ємом 1248, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 49 700 грн. - особистою приватною власністю ОСОБА_1 ..

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями ч.1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно статті 8 СК України,якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям,батьками та дітьми,іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Стаття 9 СК України визначає, що подружжя, зокрема, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором) між подружжям,якщо така домовленість не суперечить вимогам цього Кодексу , іншим законам та моральним засадам суспільства.

За змістом ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Таким чином, СК України не містить спеціальних норм щодо недійсності договору про поділ спільного майна подружжя, а тому застосуванню підлягають загальні правила, визначені ЦК України.

Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд вважає неприйнятними доводи позивача щодо порушення при укладенні спірного договору принципу рівності часток подружжя, оскільки сторони за взаємною згодою та спільною домовленістю визначили розмір частки кожного у спільному сумісному майні та підписали відповідний правочин, що не суперечить приписам частини першої статті 70 СК України.

Крім того, предметом позовних вимог є визнання договору про поділ спільного сумісного майна подружжя недійсним, а не поділ спільного сумісного майна подружжя.

Слід також зазначити, що частиною третьою статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих власні правила поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;заборона випливає із змісту акта законодавства;така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Аналіз вище викладених норм свідчить про те, що поділ майна здійснюється за взаємною згодою співвласників спільного сумісного майна подружжя, тобто дружини та чоловіка, а частка у спільному сумісному майна може бути визначена за домовленістю між дружиною та чоловіком, як співвласниками або шлюбним договором.

Між подружжям ОСОБА_1 не укладався шлюбний договір, натомість, як вбачається з матеріалів справи сторони за взаємною згодою та спільною домовленістю визначили розмір частки кожного у спільному сумісному майні.

Підтвердженням цьому є і пункт 1.4 Договору про поділ спільного майна подружжя від 19.11.2018 року, яким передбачено, що поділ майна здійснюється без компенсаційних доплат.

Таким чином, укладаючи договір про поділ майна подружжя сторони визначили частки кожного у спільному сумісному майні, позивач підписуючи договір, погодився з його умовами, у пунктах 2.1.2, 2.1.4 договору підтвердивши, що цей договір відповідає дійсним його намірам, інтересам і відповідає його справжній волі, а умови договору йому зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, а у пункті 2.1.3 зазначивши, що пр. розподілі майна враховані інтереси всіх членів сім`ї, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 на договорі.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Аналогічний правовий висновок містяться у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року по справі 6-1587цс16.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Така ж позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 31.10.2018 р. у справі №752/18987/16-ц, де зазначено: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Також наголошено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При зверненні до суду позивач посилався на те, що він допустився помилки відносно обставин, які мають істотне значення, оскільки вважав, що і після укладення договору про поділ спільного сумісного майна подружжя частина будинку належатиме йому. Проте, незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання договору недійсним у відповідності до ст. 229 ЦК України.

Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Крім того, в судовому засіданні він особисто заявив суду, що розумів зміст та сенс спірного договору, його наслідки щодо набуття позивачкою права особистої приватної власності на їх спільний будинок.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі закону або рішення суду, яке набрало законної сили.

Частиною першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Посилання позивача на порушення ст.203 ЦК України також є безпідставними, оскільки в самому договорі, в преамбулі, записано, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства, щодо недійсності угод, перебуваючи у здравому умі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь-якого примусу як фізичного так і морального, вільно володіючи українською мовою, маючи за мету припинити право спільної сумісної власності подружжя відносно вказаного у цьому договорі майна, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, вільно володіючи українською мовою, з метою поділу нерухомого майна і припинення спільної власності, склали цей договір.

В пункті 1.5 оспорюваного договору містяться застереження про те, що сторони, укладаючи даний договір, розуміють та підтверджують, що після укладення цього договору право спільної сумісної власності подружжя на вказане у цьому договорі майно припиняється.

В п.п. 5.6, 5.7 цього договору про поділ зазначено, що "договір прочитано сторонами вголос, кожною окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам. Ми, сторони за цим договором, цілком розуміємо, що несемо відповідальність за юридичні наслідки, вчиненого нами правочину." В п.2.1.4 договору про поділ також зазначено, що "Ми, Сторони, підтверджуємо, що ця угода відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру удаваної, а також не є зловмисною".

В п.2.1.3 договору про поділ також зазначено, що Сторони підтверджують, що при розподілі майна враховані інтереси всіх членів сім "ї.

Неправильне сприйняття особою фактичних обставин під час укладення спірного правочину про поділ майна подружжя, який був укладений за добровільною згодою сторін, ознайомлення з його змістом, також, на думку суду, вказує на відсутність підстав для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.

Отже, у справі встановлено, що сторони, діючи свідомо і добровільно, без будь-якого примусу, погроз чи насильства, розуміючи значення своїх дій, скористалися правом на поділ спільного сумісного майна та, уклавши нотаріально посвідчений договір, визначили перелік майна яке переходить у власність позивача та відповідача

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір про поділ спільного сумісного майна подружжя від 19.11.2018 року відповідає вимогам чинного законодавства, а підстави для визнання його недійсним відсутні.

Виходячи з зазначеного, керуючись ст. ст. 12, ч. 1 ст. 15, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову адвоката Тихоши Сергія Михайловича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Іваніщенко С.І., про визнання договору про поділ нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, недійсним відмовити.

Повний текст рішення складено 14 грудня 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-днів з дня складання повного тексту.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Херсонського апеляційного суду або через Новокаховський міський суд Херсонської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. Є. Бойко