ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9503/20 Справа № 215/4156/20 Суддя у 1-й інстанції - Дудіков А. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року, яке ухвалено суддею Дудіковим А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариство «Північний гірничо збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ПівнГЗК») і просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 141 690 грн., у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 18 вересня 1998 року позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. При наступних переоглядах висновками МСЕК від 10 листопада 1999 року, 15 січня 2001 та 02 жовтня 2002 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 16 жовтня 2003 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 60 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 840,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

На думку представника позивача, судом першої інстанції залишено поза увагою, що внаслідок професійного захворювання у позивача назавжди порушено звичний спосіб життя, оскільки вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, в неї спостерігається зниження функцій зору, ке проявляється в розмитості та двоїнні, мерехтінні перед очима, що викликає труднощі при письмі та читанні, складно відрізняти контури оточуючих предметів, що завдає незручності у повсякденному житті при пересуванні.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ПрАТ «ПівнГЗК» зазначає про те, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законності і обґрунтованості , сума відшкодування моральної шкоди стягнута на користь позивача відповідає принципам розумності, справедливості та виваженості, тому вважає що апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працювала з 26 грудня 1978 року по 28 липня 1998 року електрозварником ручного зварювання електрозварювальника, з 28 липня 1998 року по 18 травня 2005 року - прибиральником на ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК». 18 травня 2005 року звільнена за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 21-30).

Згідно п. 4 Акту форми П-4 про розслідування професійного захворювання від 23 липня 1998 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці на протязі 19 років в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів (а.с. 14).

Згідно п. 5 Акту, причиною професійного захворювання у позивача є вплив шкідливих виробничих факторів та інфо - червоне випромінювання (а.с. 14).

Висновком МСЕК від 18 вересня 1998 року позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 9).

При наступних переоглядах висновками МСЕК від 10 листопада 1999 року, 15 січня 2001 та 02 жовтня 2002 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності (а.с. 10 -11).

Висновком МСЕК від 16 жовтня 2003 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 12).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне завхорювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 18 вересня 1998 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останню вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер професійного захворювання, відсоток втрати нею професійної працездатності, безстроково, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, що завдає їй моральних страждань, оскільки позивач змушена постійно проходити лікування, щоб підтримувати свій стан здоров`я.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги представника позивача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з вищенаведених підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що внаслідок професійного захворювання у позивача назавжди порушено звичний спосіб життя, оскільки вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, в неї спостерігається зниження функцій зору, що проявляється в розмитості та двоїнні, мерехтінні перед очима, що викликає труднощі при письмі та читанні, складно відрізняти контури оточуючих предметів, що завдає незручності у повсякденному житті при пересуванні.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, відсоток втрати професійної працездатності, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «ПівнГЗК» у розмірі 60 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: