Апеляційне провадження № 22-ц/824/1829/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/40279/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В., за участю секретаря судового засідання Якушко Т.А.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

треті особи: ОСОБА_3 ,

ТОВ "Житло-Сервіс",

державний реєстратор Управління державної реєстрації

Головного територіального управління юстиції у м. Києві

Привалова Євгенія Євгенівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданої її представником ОСОБА_4

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Юзькової О.Л.,-

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ТОВ "Житло-Сервіс", державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Привалова Є.Є. про визнання незаконним свідоцтва про право власності на квартиру, запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна та зобов`язання приведення приміщень житлового будинку у відповідність до поверхневих планів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 01.03.2004 року він є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ,а відповідачка ОСОБА_2 з 14.04.04 є власницею квартири АДРЕСА_2 у цьому ж будинку.

Після набуття права на квартиру АДРЕСА_2 відповідача, не маючи відповідних дозволів і погоджень, на даху будинку побудувала підсобні приміщення, альтанку, камін, облаштувала клумби і газоні, звела цегляний паркан, що призвело до порушення гідроізоляції та систематичного залиття та руйнування його квартири. За рішеннями судів з відповідачки стягнуто на його користь матеріальну шкоду, завдану залиттям квартири та зобов`язано її провести належну гідроізоляцію покрівлі та відновити її первісний стан,очистити дах від забудов та інших приміщень, в тому числі клумб,газонів та іншого.

Проте відповідачка не припинила свої дії щодо розширення розмірів належної її квартири та незаконно присвоїла ще 143,9 кв.м. місць загального користування співвласників будинку, у зв`язку з чим він змушений здійснювати прохід до своєї квартири через коридор, який на підставі свідоцтва є власністю відповідачки. Так, згідно договору купівлі-продажу квартири відповідачки вбачається,що її квартира складається з п`яти кімнат загальною площею 638,80 кв.м., житловою 240,90 кв.м., але у свідоцтві про право власності, виданого державним реєстратором 21 травня 2015 року зазначається,що квартира складається вже з одинадцяти кімнат загальною площею 782,7 кв.м. та житловою - 319,9 кв.м.

З огляду на викладене, позивач просив визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 ,виданого 21.05.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Приваловою Є.Є., визнати незаконним запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна № 00 на зазначену квартиру та зобов`язати ОСОБА_2 поновити становище,яке існувало до видачі 21.05.15 року свідоцтва,шляхом приведення приміщень житлового будинку у відповідність до поверхневих планів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , виданого на ім`я ОСОБА_2 21.05.15р, державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Приваловою Євгенією Євгенівною, індексний номер: НОМЕР_3.

Скасовано також запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна № 00, яким зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 782.7 кв. м.. житловою площею 319.9 кв. в АДРЕСА_2 власником якої є

ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп.

Вважаючи рішення суду першої інстанції ухваленим з порушенням процесуального та невірним застосуванням матеріального права, сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

Так, в поданій позивачем ОСОБА_1 апеляційній скарзі останній не погоджується з висновками суду щодо часткового задоволення його вимог, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його вимог в повному обсязі.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що відмовляючи йому в позові в частині поновлення становища, яке існувало до видачі відповідачу оскаржуваного свідоцтва, суд безпідставно послався на те, що ці вимоги ним не підтверджені та є припущенням. В той час, як рішеннями судів встановлені преюдиційні факти стосовно того, що відповідачка без будь-яких дозволів та погоджень на даху будинку, що є прибудинковою територію і знаходиться на його ( ОСОБА_1 ) квартирою самовільно перепланувала належне її житло. На підтвердження своїх доводів про збільшення відповідачкою площі квартири за рахунок місць загального користування всіх співвласників, він (позивач) надав достатньо доказів, проте суд не надав їм належної правової оцінки .

В апеляційній скарзі поданій представником ОСОБА_2 ОСОБА_4 зазначається про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по суті справи нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги представник відповідача обґрунтовує тим, що в частині позовних вимог про визнання свідоцтва та запису в Державному реєстрі, в справі відсутні належні та допустимі докази. Суд не витребував оригінали доказів, які поклав в основу свого рішення, а частина доказів подана на порушення вимог процесуального закону. Суд не встановив, які права позивача порушені саме діями відповідачки та вийшов за межі позовних вимог, а в частині вирішення вимог щодо дій державного реєстратора суд порушив правила цивільної юрисдикції та не закрив провадження в зазначеній частині вимог.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник доводи своєї апеляційної підтримали, з підстав в ній викладених, та просили її задовольнити. Заперечували проти доводів апеляційної скарги відповідачки.

Представник відповідачки ОСОБА_2 підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти апеляційної скарги позивача.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи за законом повідомлені належно. Про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення справи не подавали.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін,або інших учасників справи,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи .

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,позивач ОСОБА_1 з 01.03.2004 року є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування.

Відповідачка ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2004, згідно якого її квартира складається з п`яти житлових кімнат загальною площею 638,80 кв. м., жилою площею 240,90 кв. м.

19 березня 2015 року, за результатами позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил власниками АДРЕСА_2 , головним державним інспектором Інспекційного відділу № 4 Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у місті Києві складено акт, згідно якого встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 виявлено ознаки проведених будівельних робіт із приєднання місць загального користування до вказаної квартири, а саме:

- на 12-му поверсі (2-й рівень квартири АДРЕСА_2 ) виявлено ознаки захоплення місць загального користування: коридори (на кресленні - приміщення № 3, № 9), електрощитова (на кресленні - приміщення № 4) та машинне відділення ліфтів (на кресленні - приміщення № 6), припливно витяжна венткамера (на кресленні - приміщення № 5) з приєднанням їх до квартири АДРЕСА_2 . На рівні 12-го поверху виявлено прибудову до захоплених приміщень коридору № 3 та електрощитової № 4 і влаштовані виходи із квартири АДРЕСА_2 на дах будинку по осі 14-15. По осі 14 замурований дверний проріз, який з`єднав сходову клітину і коридор № 9. Дах переобладнано під експлуатуєму терасу для квартири АДРЕСА_2 з розташуванням на ній навісів та барбекю;

- на 13-му поверсі (3-й рівень квартири АДРЕСА_2 ), який за документами є технічним поверхом, виявлено ознаки захоплення технічного приміщення № 2 та приміщення ТС № 5 і приєднання їх до квартири АДРЕСА_2 . На рівні 13-го поверху дах будинку переобладнаний під терасу для квартири АДРЕСА_2 з розміщенням на ній цегляних квітників, цегляних перегородок, басейну, столу та лавок для відпочинку;

- технічне приміщення № 6, яке також знаходиться на даху будинку на рівні 13-го поверху, переобладнано під приміщення для масажу.

В акті зазначається також, що Департамент та Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві не видавали дозволу та не реєстрували інших документів дозвільного характеру, які б надавали право на виконання підготовчих та будівельних робіт, а також не приймали об`єкт в експлуатацію за вказаною вище адресою.

Крім того, за висновком № 81 судово-експертного будівельно-технічного дослідження від 12.03.2015 р. складеного фахівцями НТЦ «Будівельна експертиза» за заявою позивача встановлено, що в результаті візуального обстеження, згідно з викопіювань проектних рішень та технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 на рівні 13-го поверху встановлені факти порушень в перебудові квартири і площа приєднаних приміщень та частин покрівлі при перебудові квартири АДРЕСА_2 , що відноситься до місць загального користування, становить 234,22 м кв. Перебудова квартири АДРЕСА_2 з розширенням та надбудовами має негативний вплив на конструкції житлового будинку та умови експлуатації (п. 3.4.2.3., 3.4.2.4 висновку).

Судом першої інстанції встановлено також, що на підставі заяви відповідача та декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкції власної квартири АДРЕСА_2 », виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві 20.05.2015 р. № КВ 08, 21травня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_7 , реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві проведено державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності та видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру загальною площею 782,7 кв. м., житловою площею 319,9 кв. м.

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 виготовленого станом на 05.03.2015 спірна квартира розташована на 11-13 поверсі 13-ти поверхового будинку та складається з 11 кімнат житловою площею 319,9 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи незаконним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності зазначених вимог та того, що проведені відповідачкою роботи із реконструкції належної її квартири та збільшення розмірів квартири за рахунок місць загального користування, виконано без відповідних дозволів на виконання будівельних робіт,без затвердженої у встановленому порядку проектної документації, передбачних ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та без згоди співвласників будинку, зокрема, позивача.

Суд вважав також, що за положеннями ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування свідоцтва про право власності, підлягає також скасуванню і запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в цілому щодо квартири загальною площею 782,7 кв. м., житловою площею 319,9 кв. АДРЕСА_2 власником якої є відповідачка ОСОБА_2 .

Проте, таких висновків суд першої інстанції дійшов без достатнього з`ясування обставин, що мають значення та без надання належної правової оцінки зібраним доказам,з огляду на що рішення суду першої інстанції не можливо визнати законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 свої вимоги, які протягом розгляду справи він не змінював та не доповнював, обґрунтовує тим, що відповідно до ЗУ Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" він є співвласником спільного майна в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , проте, відповідачка ОСОБА_2 без його згоди та без належних погоджень та дозволів отримала свідоцтво про право власності на частину місць загального користування будинку, в тому числі і на коридор, частина якого прилягає до належної йому квартири.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності, за приписами ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як вбачається з матеріалів справи та є безспірним, з 2004 року, відповідно, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку.

На підтвердження своїх доводів щодо незаконного збільшення відповідачкою розмірів її квартири, позивачем,серед іншого, надано технічні характеристики квартири ОСОБА_2 станом на час її придбання (2004 рік) з яких вбачається,що квартира останньої складалася тоді з п`яти кімнат жилою площею 240, кв.м. та мала загальну площу 638,8 кв.м.

Згідно поданої також позивачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованої 07.09.17 року (ас.72 т.1), державним реєстратором Приваловою Є.Є. проведено реєстрацію свідоцтва про право власності, серія і номер НОМЕР_3, виданого 21.05.2015 на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , з якої вбачається, що квартира ОСОБА_2 складає вже 11 житлових кімнат, має загальну площу 782,7 кв.м., житлову - 319,9 кв.м.

На підтвердження незаконності виданого ОСОБА_2 зазначеного свідоцтва позивач надав також наказ № 52 Департаменту з питань Державного архітектурно - будівельного контролю міста Києва «Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації» від 26.03.2018, відповідно до якого скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція власної квартири АДРЕСА_2» від 01.04.2015 3 кв , також скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації "Реконструкція власної квартири АДРЕСА_2 » від 20.04.2015 № 08. Замовник - громадянин Ізраїлю ОСОБА_2 .

Проте оцінивши за законом приведені докази, не можливо встановити які саме конкретно права та інтереси позивача порушено. З цих доказів вбачається лише реальне збільшення розмірів квартири відповідачки.

Доказами, за положеннями ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За статтею 79 ЦПК достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В розумінні зазначених вимог закону, апеляційний суд вважає, що позивач як власник 1/2 частини квартири, розташованої в багатоквартирному будинку та на підтвердження своїх вимог, не надав належних доказів, яким чином отримане 21.05.15 відповідачкою, в цілому, свідоцтво про право власності впливає та порушує безпосередньо його право власності належної йому частини квартири, розташованої, як вбачається, поверхом вище квартири відповідачки.

Посилання позивача на те, що до права власності відповідачки увійшли місця загального користування, в тому числі частина коридору, яка прилягає до його квартири жодним належним та достовірним доказом не підтверджено.

Більше того, колегія суддів вважає, що на час отримання 21 травня 2015 року відповідачкою свідоцтва про право власності та здійснення реєстраційної дії будь-яких порушень будівельних норм при реконструкцій квартири та перешкод до вчинення реєстраційної дії права власності відповідачки встановлено не було, про що свідчать матеріали Головного територіального управління юстиції, надані на вимогу суду.

Так, згідно вказаних матеріалів вбачається, що 20 травня 2015 року від ОСОБА_2 надійшла заява про державну реєстрацію прав до якої, відповідно, додано належно посвідчені:паспорт на ім`я ОСОБА_2 ; картка фізичної особи-платника податків;договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 ,укладеного 14.04.2004; технічний паспорт на зазначену квартиру виготовлений 5 березня 2015 року та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації "Реконструкція власної квартири АДРЕСА_2 » від 20.04.2015 (т.3 а.с.30-55).

Як вбачається, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації "Реконструкція власної квартири АДРЕСА_2 » від 20.04.2015 була скасована лише 26 березня 2018 року, тобто вже після звернення ОСОБА_1 до суду.

Отже, зареєструвавши вказану декларацію, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в смій декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Тобто, виникненню права власності у ОСОБА_2 , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь у такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт. В зв`язку з чим, враховуючи, що право власності на житлове приміщення було набуто ОСОБА_2 в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідача, яка розраховувала на їх належність та легітимність.

Таким чином, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, декларацією від 20.04.2015 будь-які права та охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не несе будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість спірного суб`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

У вказаній справі ОСОБА_1 оскаржується свідоцтво на право власності ОСОБА_2 , однак правові підстави набуття останньою права власності не є нівельованим, що взагалі унеможливлює задоволення позову у цій частині.

Право власності ОСОБА_2 на вказаний об`єкт нерухомості становить «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Серков проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання «законів». Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Таким чином та, оскільки на час оформлення відповідачкою права власності на квартиру декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 20.04.15 була чинною, підстав вважати, що оформлення відповідачкою права власності на реконструйовану нею квартиру в травні 2015 року проведено з порушенням закону, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, відповідно до вимог ч. 2 ст. 328 ЦК України.

Відповідно ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною 2 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду,що викладена зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

З огляду на встановлене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів критично оцінює покладені в основу рішення суду першої інстанції, зокрема, висновок Департаменту та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, викладений в акті від 19 березня 2015 року про відсутність дозволу на виконання підготовчих та будівельних робіт в квартирі відповідачки та не прийняття об`єкту в експлуатацію, оскільки цей висновок спростовується чинною на той час декларацію про готовність об`єкта до експлуатації "Реконструкція власної квартири АДРЕСА_2 » від 20.04.2015, та висновок № 81 судово-експертного будівельно-технічного дослідження від 12.03.2015, оскільки висновок складеного фахівцями НТЦ «Будівельна експертиза» за заявою позивача і про відповідальність щодо достовірності наданих висновків фахівці не попереджались.

Стовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відмови йому в позові про зобов`язання відповідача вчинити дії та за власний рахунок поновити становище, що існувало до видачі 21.05.2015 державним реєстратором свідоцтва про право власності у відповідність до поверхневих планів 11,12 та 13 поверху із проекту стадії «РП» слід зазначити, що суд першої інстанції вірно встановив, що подані на підтвердження цих вимог позивачем докази ( документи) за 2014-2015 роки є неналежними та достатніми і інших доказів в розумінні ст.76,77 ЦПК позивач на підтвердження цих вимог не надав.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині того, що подані позивачем докази належно не посвідчено, а їх оригінали ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надавались, при цьому деякі докази (ас.61,62,66 т.1) взагалі нечитабельні.

У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України саме позивач повинен доводити ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а згідно вимог ст. 13 ЦПК України справи розглядаються судом на підставі доказів, яки надані сторонами.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення ст. 81 ЦПК відбивають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до якого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не грунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронг і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Проте, при ухваленні рішення суд першої інстанції не виконав вимог визначених законом, висновки суду не відповідають обставинам справи, а ті обставини, що мають значення для справи та які суд вважав встановленими є недоведеними.

Між тим, на думку колегії суддів, ОСОБА_1 за встановлених обставин, не позбавлений можливості захистити своє порушене права в інший, можливо позасудовий спосіб.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про закриття провадження з підстав порушення судом правил адміністративної юрисдикції, слід зазначити, що це питання було предметом дослідження суду першої інстанції і колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що оскільки позовні вимоги стосуються цивільного права,спір не є публічно-правовим.

Згідно ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи,які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 та задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд відповідно до ст. 141 ЦПК вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останньою судові витрати у вигляді сплати нею судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2 880 грн.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 367,368,374, 376 ,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2 880 (дві тисячі вісімсот вісімдесят) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення . В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 20 січня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: