2/303/1236/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 грудня 2020 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі : головуючого-судді Монич В.О. при секретарі Варга Н.В.

Справа №308/14855/19 розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Самшит» до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стронг», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги,-

в с т а н о в и в:

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Самшит» звернулося в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стронг», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги.

Позовні вимоги мотивує тим, що 10.08.2007 року між ТОВ «Самшит» та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк» укладено кредитний договір №42/3-07, згідно з яким, банк надає позивачеві 5 000 000,00 гривень на умовах встановлений кредитним договором №42/3-07 від 10.08.2007 року. 14.08.2007 року між банком, як іпотекодержателем та позивачем, як іпотекодавцем укладено договір іпотеки №216/23-2007 для забезпечення виконання кредитного договору від 10.08.2007 року №42/3-07. До даного договору вносились зміни, які оформлялись шляхом укладення додаткових угод, що посвідчувались нотаріально. Разом із тим, 25.10.2017 року між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» укладено договір відступлення права вимоги №39/348. Відповідно до предмету даного договору від 25.10.2017 року банк відступає ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» належне банку право вимоги, зокрема, за кредитним договором №42/3-07 від 10.08.2017 року та іпотечним договором №216/23-2007 від 14.08.2007 року. Також, 25.10.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено декілька договорів про відступлення права вимоги, а саме : договір про відступлення права вимоги від 25.10.2017 року за №25-10/17 та договір про відступлення права вимоги від 25.10.2017 року за №25-10/17-2. Відповідно до предмету договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 25.10.2017 року, ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» відступає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у рівних частка, належне ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» право вимоги за кредитним договором №42/3-07 від 10.08.2017 року. Також 25.10.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» з однєї сторони та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з іншої сторони, укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №216/23-2007 від 14.08.2007 року. Позивач вважає, що вищевказані договори про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 25.10.2017 року є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 статті 512 та статті 1054 ЦК України оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або фінансова установа, якій законом надано право надавати фінансові послуги. Тому, просить визнати договір відступлення права вимоги від 25.10.2017 року № 25-10/17, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» та громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним з моменту його укладення та визнати договір відступлення права вимоги від 25.10.2017 року № 25-10/17-2, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» та громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. за № 3739 від 25.10.2017р. недійсним з моменту його укладення. Ухвалою суду від 15 червня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Відповідачі - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стронг» та ОСОБА_2 , які належним чином повідомлялися про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, своїм правом подати відзив на позов, у встановлений судом строк, не скористалися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала до суду відзив в якому просить у задоволенні позову відмовити. Даний відзив мотивує тим, що договори, які позивач просить визнати недійсними, не є договорами факторингу, як про це стверджує позивач. Оспорюваний договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги №25-10/17 від 25.10.2017 року не містить ознак, які дозволяли б віднести його до договору факторингу, як про це стверджує позивач. Договір про відступлення права вимоги (цесії) повністю відповідає вимогам чинного законодавства, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним. Позивач жодним чином не обґрунтовує, яке його право порушують оспорювані договори про відступлення права вимогим між відповідачами, особливо враховуючи, що попередньо укладені договори про відступлення права вимоги між ТОВ «ФК «Стронг» та банком оскаржені не були та є чинними. Крім того, клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами. Вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 25.10.2017 року між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» укладено договір відступлення права вимоги №39/348. Відповідно до предмету даного договору від 25.10.2017 року банк відступає ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» належне банку право вимоги, зокрема, за кредитним договором №42/3-07 від 10.08.2017 року та іпотечним договором №216/23-2007 від 14.08.2007 року (а.с.10-14). Також, 25.10.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено декілька договорів про відступлення права вимоги, а саме : договір про відступлення права вимоги від 25.10.2017 року за №25-10/17 та договір про відступлення права вимоги від 25.10.2017 року за №25-10/17-2. Відповідно до предмету договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 25.10.2017 року, ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» відступає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у рівних частка, належне ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» право вимоги за кредитним договором №42/3-07 від 10.08.2017 року (а.с.15-22). Згідно п.1 ч.1, ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», під факторингом слід розуміти придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів. Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату у (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) : фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Отже, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту ст.ст.512,1077 ЦК України, проведено розмежування правочинів. предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: відступлення права вимоги (цесія) та договір факторингу. Основною відмінною особливістю договорів є отримання плати за відступлення права вимоги. З аналізу ст.ст.512-518 ЦК України, можна зробити висновок, щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги відповідно до ст.2 ЦК України, учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом із тим, із ч.1 ст.1077 ЦК України та ч.5 ст.5 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад договору факторингу включає в себе три сторони: клієнта - фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції та боржника - набувач послуг чи товарів за первісним договором. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року, у справі №3-226гс16 та постанови Верховного Суду України 25 травня 2016 року, у справі №3- 254гс16, «якщо договір між сторонами передбачає передачу права грошової вимоги проти виплати коштів або обов`язку їх виплати, то фактично має місце фінансування однієї сторони іншою. Такі відносини мають ознаки факторингу, а отже новий кредитор повинен мати статус банку або фінансової установи, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції». Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закону), до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом. - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Відповідно до ч.1, 2 ст.7 Закону, юридична особа, яка мас намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансових послуг повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Згідно п.5 ч.1 ст.1 Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом п.11 ч.1 ст.4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Враховуючи, що основним критерієм розмежування договору відступлення права вимоги тобто цесії та договору факторингу є мета, відповідно метою цесії є безпосередньо передання права вимоги. Факторинг, в свою чергу має на мсті отримання клієнтом фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Відповідно до ч.1 ст.1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Згідно постанови Верховного Суду від 21.02.2018 року, у справі № 910/2489/17, однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження клієнта за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує від фактора послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження клієнта з обов`язком клієнта оплатити користування ними. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Таким чином, при цесії право вимоги може бути як за плату, гак і безоплатно, тоді як за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що виступає; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Отже, в даному випадку, спочатку між позивачем та банком 10.08.2007 року укладено кредитний договір №42/3-07 згідно з яким, банк надає позивачеві 5 000 000,00 гривень. 14.08.2007 року між банком та позивачем, укладено договір іпотеки №216/23-2007 для забезпечення виконання кредитного договору від 10.08.2007 року №42/3-07. Згодом, банк передав своє право вимоги (зокрема, як за кредитним договором від 10.08.2007 року №42/3-07 та іпотечним договором від 14.08.2007 року №216/23-2007) за договором факторингу від 25.10.2017 року №39/348, іншій фінансовій установі -ТОВ «Фінансова компанія «Стронг». У свою чергу, ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» уклало оскаржуваний договір про відступлення права вимоги від 25.10.2017 року за №25-10/17 із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (далі - нові кредитори), які не мають права на здійснення факторингових операцій, оскільки не є фінансовими уставами. Разом із тим, зі змісту договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 25.10.2017 року вбачається, що такий, за своєю природою, є договором факторингу, оскільки відповідно до п. 2.1.1 даного договору, нові кредитори зобов`язані перерахувати первісному кредитору, а саме - ТОФ «Фінансова компанія «Стронг», відшкодування за відступлення права вимоги за кредитним договором від 10.08.2007 року №42/3-07 в сумі 4 300 000,00 гривень. Натомість, відповідно до п.1.1 даного договору, ТОФ «Фінансова компанія «Стронг» відступає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках належне ТОФ «Фінансова компанія «Стронг» право вимоги за кредитним договором від 10.08.2007 року №42/3-07. Відповідно до п.1.6 даного договору, у зв`язку із його укладанням, ТОФ «Фінансова компанія «Стронг» здійснює на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відступлення прав за договорами, що забезпечують виконання зобов`язань за кредитним договором від 10.08.2007 року №42/3-07, зокрема, іпотечним договором №216/23-2007 від 14.08.2007 року. Вищевказане свідчить про те, що внаслідок відступлення ТОФ «Фінансова компанія «Стронг» вимог по кредитним га іпотечним договорам від 25.10.2017 року в обмін на грошові кошти які ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язались сплатити на користь ТОФ «Фінансова компанія «Стронг», в дійсності відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останнім грошової вимоги до третьої сторони (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Таким чином, договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 25.10.2017 року є договором факторингу. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч.1, статті 215 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 від 31.10.2018 року, для правильного застосування норм матеріального права, робить правовий висновок щодо наступного: «фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими с банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ». Виходячи з обставин справи відбулася заміна фінансової установи, що має право надавати фінансові послуги на фізичних осіб, які такого права не мають, а відповідно не можуть бути учасниками правовідносин як фактор. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512 та ст.1054 ЦК України оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або фінансова установа, якій законом надано право надавати фінансові послуги. Відповідно до ч.2 ст.548 недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Таким чином, недійсність договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 25.10.2017 року, зумовлена недійсністю основного зобов`язання. Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Самшит» - задовольнити.

Визнати договір відступлення права вимоги від 25.10.2017 року № 25-10/17, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» та громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним з моменту його укладення.

Визнати договір відступлення права вимоги від 25.10.2017 року № 25-10/17-2, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» та громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. за № 3739 від 25.10.2017р. недійсним з моменту його укладення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляцйної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач : товариство з обмеженою відповідальністю «Самшит», , м.Київ, Шевченківський район, вул..Чорновола,25/1 поштовий індекс - 01135;

Відповідач : товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стронг», , м.Київ, бульвар Л.Українки,26, поштовий індекс 01133;

Відповідач : ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач : ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Головуючий В.О.Монич