Постанова

Іменем України

14 січня 2020 року

м. Київ

справа № 305/1660/17

провадження № 61-12728св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області Маріна Алла Степанівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2018 року в складі судді Тулик І. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2019 року в складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 21 липня 1997 року серії ІІ-ЗК №007638 їй належали на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,08 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та земельна ділянка площею 0,18 га по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

09 квітня 2016 року між нею та ОСОБА_2 укладені нотаріально посвідчені договори дарування вказаних земельних ділянок, хоча насправді вона вважала, що укладає договори довічного утримання, оскільки саме про це була попередня домовленість із відповідачем. Після укладення договорів ОСОБА_2 декілька місяців забезпечував її продуктами харчування, ліками тощо.

Посилалася, що уклала договори дарування внаслідок обману і помилки, оскільки неправильно сприйняла фактичні обставини, бо є особою похилого віку, постійно хворобливою особою, одинокою і потребуючою сторонньої допомоги, а тому ОСОБА_2 , який є її сусідом, обіцяв здійснювати за нею довічний догляд.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати недійсними зазначені вище договори дарування земельних ділянок, оскільки на час їх укладення вони не відповідали її внутрішньої волі щодо правової природи і змісту правочинів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рахівського районного суду від 22 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин під час укладення оспорюваних правочинів, які б уплинули на її волевиявлення, зокрема через похилість віку, загальну хворобливість, потребу в сторонньому догляді, домовленості тощо.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки укладаючи оспорювані договори дарування ОСОБА_4 і ОСОБА_2 власноручними підписами (цей факт не заперечувався ними) стверджували, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; їх волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає внутрішній волі; умови договорів зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; ці договори не носять характеру мнимої та удаваної угоди; вчиненні без будь-якого примусу чи насильства, як фізичного, так і морального; їм зрозуміла суть правочинів, зміст яких роз`яснено нотаріусом у повному обсязі і прочитано їм уголос; договори повністю ними прочитано особисто. При цьому, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2019 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди неправильно застосували норми матеріального права, а також не надали належної правової оцінки обставинам справи, у зв`язку з чим спір вирішено неправильно, та як наслідок прийняті необґрунтовані рішення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 вважала, що оспорювані нею правочини є недійсними, оскільки є такими, що укладені внаслідок помилки. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, слід визначати та/чи встановлювати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, які мають важливе значення при вирішенні такого спору, а саме вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного нерухомого майна як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Надходження справи до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 007638, виданого згідно з рішенням Верхньоводянської сільської ради від 24 квітня 1997 року, ОСОБА_4 стала власником земельних ділянок площею 0,18 га і 0,08 га, що розташовані на території Верхньоводянської сільської ради.

Відповідно до нотаріально посвідчених приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А. С. договорів дарування земельної ділянки від 09 квітня 2016 за реєстрованими номерами 530 і 531, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,18 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :09:001:0026, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, та земельну ділянку площею 0,08 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:001:0025, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Укладаючи оспорювані договори дарування ОСОБА_4 і ОСОБА_2 власноручними підписами (цей факт не заперечувався ними) стверджували, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; їх волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає внутрішній волі; умови договорів зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; ці договори не носять характеру мнимої та удаваної угоди; вчиненні без будь-якого примусу чи насильства, як фізичного, так і морального; їм зрозуміла суть правочинів, зміст яких роз`яснено нотаріусом у повному обсязі і прочитано їм уголос;- договори повністю ними прочитано особисто.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 02 серпня 2018 року провадження у справі зупинено до залучення правонаступників позивача.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 29 серпня 2018 року залучено до участі в справі правонаступника позивача ОСОБА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що позивачем не надано доказів, що оскаржувані нею договори дарування вчинялися під впливом обману з боку відповідача та що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто позивач не довела обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог, зазначаючи при цьому, що є особою похилого віку та потребує стороннього догляду.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно застосували норми матеріального права, а також не надали належної правової оцінки обставинам справи, у зв`язку з чим спір вирішено неправильно, та як наслідок прийняті необґрунтовані рішення, не заслуговують на увагу, оскільки саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, проте як правильно встановлено судами, вказані обставини позивачем не доведені.

Доводи касаційної скарги про те, що наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, слід визначати та/чи встановлювати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, які мають важливе значення при вирішенні такого спору, а саме вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного нерухомого майна як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому не є підставою для скасування правильних по суті судових рішень, оскільки ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на момент укладення договору дарування мала повних 83 роки, тобто була особою похилого віку, важкохворою, проживала в будинку одна, важко пересувалася, проте вказані обставини, з урахуванням того, що про неї в той момент турбувався відповідач, будучи її сусідом, навідувався до неї, допомагав продуктами харчування, ліками, не доводять, що остання на момент вчинення оспорюваних договорів дарування не мала наміру дарувати відповідачу належні їй земельні ділянки та помилялася з приводу природи договорів дарування.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Доводи касаційної скарги на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції вважає, що висновки судів відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судами правильно застосовано закон, який підлягав до застосування, тому підстав для скасування судових рішень немає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська