Справа № 140/91/17
Провадження № 22-ц/801/188/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 рокуСправа № 140/91/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участю секретаря Константинова А. К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 07 листопада 2019 року у м. Немирові суддею цього суду Науменком С. М., зі складанням його повного тексту 12 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому із урахуванням уточнених позовних вимог від 07 листопада 2019 року, просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, мотивуючи його тим, що вона на підставі договору дарування № 2721 від 25 листопада 1993 року є власником квартири АДРЕСА_1 та згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ВН № 065749 від 23 грудня 1999 року їй належить земельна ділянка площею 0,0460 га, розташована по АДРЕСА_1 Немирові.

Позивач зазначає, що її сусід ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , самовільно, без отримання будь-яких дозволів, викопав вигрібну яму біля її будинку, тому у 2008 році вона звернулась до санітарно-епідеміологічної служби зі скаргою. Відповідно до акту перевірки дотримання санітарного законодавства Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Немирівському районі Вінницької області від 14 серпня 2008 року та санітарного припису від 15 серпня 2008 року вигрібна яма розташована на відстані 4 м. від житлового будинку позивача, при нормі не менше 20 м., що є порушенням п. 2.13 ДБН «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України», тому зобов`язано до 20 вересня 2008 року перенести вигрібну яму на відстань не менш 20 м. від її житлового будинку, місце знаходження ями погодити з відповідними службами, існуючу вигрібну яму продезінфікувати та засипати «чистим» ґрунтом.

Пославшись на викладене та на те, що не зважаючи на неодноразові прохання та припис санітарно-епідеміологічної служби ОСОБА_2 вигрібну яму не засипав, позивач просила усунути перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні належною їй земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу вигрібної ями, що знаходиться на території будинковолодіння АДРЕСА_3 .

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року позов задоволено, усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні належною їй земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати вигрібну яму, що знаходиться на території будинковолодіння АДРЕСА_3 та належить йому. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на порушення місцевим судом положень ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 25 листопада 1993 року ОСОБА_1 прийняла у дарунок від ОСОБА_3 квартиру під АДРЕСА_1 , розташованому на присадибній земельній ділянці присадибних земель Немирівської міської ради народних депутатів, жила площа квартири 33,4 кв. м., що становить 33/50 долі житлового будинку (а. с. 8-9).

Згідно з реєстраційним посвідченням від 26 листопада 1993 року ОСОБА_1 на праві особистої власності, на підставі договору дарування, належить 33/50 долі жилого будинку під АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 23 грудня 1999 року ОСОБА_1 на підставі рішення 5 сесії 23 скликання Немирівської міської ради народних депутатів від 23 червня 1999 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0460 га в межах згідно з планом, розташовану на території м. Немирова Немирівської міської ради, для обслуговування житлового будинку (а. с. 12).

У акті комісії по розгляду звернень громадян міста Немирів від 12 вересня 2016 року встановлено, що на території домоволодіння АДРЕСА_3 самовільно встановлені тимчасові споруди (дерев`яні сараї, частина цегляного сараю, вигрібна яма) без відповідних документів дозвільного характеру та з порушенням будівельних норм (а. с. 13).

Згідно з актом перевірки дотримання санітарного законодавства Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Немирівському районі Вінницької області від 14 серпня 2008 року та санітарним приписом від 15 серпня 2008 року вигрібна яма ОСОБА_2 . розташована на відстані 4 м. від житлового будинку ОСОБА_4 , при нормі не менше 20 м., що є порушенням п. 2.13 ДБН «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України», тому зобов`язано до 20 вересня 2008 року перенести вигрібну яму на відстань не менш 20 м. від її житлового будинку, місце знаходження ями погодити з відповідними службами, існуючу вигрібну яму продезінфікувати та засипати «чистим» ґрунтом (а. с. 14-15).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції судом з пояснень відповідача і представника позивача встановлено, що під вказаною в цьому акті ОСОБА_4 , тобто особою, за скаргою якої проводилась така перевірка, малась на увазі мати позивачки ОСОБА_3 , яка також проживала тоді та проживає зараз у будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 78 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства.

Частиною 1 ст. 103 Земельного кодексу України передбачено, що власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Пунктом 2.13 ДБН «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України», затверджених наказом Держбуду України від 24 березня 1992 року № 37, встановлено, що санітарно-захисні розриви (м) між житловими будинками, поодинокими або груповими сараями для худоби, кролів, нутрій та інших тварин, а також іншими господарсько-побутовими будівлями та спорудами слід приймати згідно з табл. 3, зокрема, між житловими будинками та компостом, убиральнею, сміттєзбірником розрив має бути 20 м.

У п. 1.1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом МОЗ України від 17 березня 2011 року № 145, передбачено, що вигрібна яма - це інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів;

Відповідно до п. 2.22 вказаних Державних санітарних норм вигрібні ями повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м.

Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства.

За таких обставин, суд першої інстанції, з урахуванням правил добросусідства та необхідності захисту права власності особи на землю, встановивши вказані обставини, а саме, що вигрібна яма збудована відповідачем самочинно, без будь-яких дозвільних документів, з порушенням державних будівельних норм щодо санітарно-захисних розривів між житловими будинками та господарсько-побутовими спорудами, дійшов вірного висновку, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати вигрібну яму, що знаходиться на території будинковолодіння АДРЕСА_3 .

Апеляційний суд також вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Для вирішення питання щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин по суті заявлених вимог, необхідно з`ясувати до якого різновиду позовів - віндикаційного чи негаторного належить позов про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Відповідно до п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення.

За таких обставин, допоки позивач є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, отже підстави для застосування позовної давності відсутні.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо незаконної відмови у застосуванні строків позовної давності.

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача іншого місця для облаштування вигрібної ями немає, а існуюча жодним чином не перешкоджає позивачу, оскільки вказані обставини не підтверджені жодними та належними доказами.

Всі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками місцевого суду щодо їх оцінки, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 21 січня 2020 року.