№ 336/1556/20
пр. № 2/336/1665/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

10 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої судді Жупанової І.Б., за участю секретарки судового засідання Палубінської К.М., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить стягнути з відповідачки на свою користь помилково перераховані кошти в розмірі 2300 гривень, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн..

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 27.08.2019 року ним, було помилково перераховано кошти у розмірі 2300 гривень зі свого карткового рахунку на картковий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_2 .. Після чого, 26.12.2019 року позивачем було надіслано відповідачу лист з вимогою повернути помилково перераховані кошти, але гроші не повернуто.

Ухвалою Шевченківського районного суду м Запоріжжя від 18.06.2020 року позовна заява, після усунення недоліків, прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті справи.

Відповідачу копію ухвали суду про відкриття провадження по справі з матеріалами позовної заяви та додатками до неї було направлено на адресу зареєстрованого місця проживання. До суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», була повідомлена про день, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади.

Відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не подала. Заяви та клопотання до матеріалів справи до початку її розгляду від відповідача не надходили.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутність відповідачки, суд виходить з такого.

Частина 1 ст. 223 ЦПК України визначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а частиною четвертою цієї статті передбачається право суду на постановлення заочного рішення (на підставі наявних у справі даних та доказів) у разі повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином.

В зв`язку з повторною неявкою відповідачки, що повідомлена належним чином про час і місце слухання справи, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних і доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений, суд постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, наполягаd на підставах, зазначених у позовній заяві просив позов задовольнити в повному обсязі.

Позивач додатково пояснив, що цивільний чоловік ОСОБА_2 , данні про якого судлу не повідомив, виконував будівельні роботи у квартирі позивача. По домовленості було визначено, що за виконану роботу позивач перерахує кошти безготівковим шляхом на картку. При спробі перерахунку коштів декілька разів виникала помилка, про що надходило смс-сповіщення на телефон. Після чого чоловік відповідача надав номер її картки для переказу коштів, позивач знову здійснив спробу переказати кошти з телефона свого співробітника, після чого ніякого сповіщення не надходило. У той же день при особистій зустрічі на пропозицію робітника передав йому готівку у сумі 2300 грн. Після чого було з`ясовано, що і з картки позивача були списані кошти на ім`я відповідача у сумі 2300 грн. Чоловік відповідача в телефонних розмовах не спростовував, що на рахунок його дружини помилково було перераховані кошти та обіцяв їх повернути, але обіцянку не виконав, а після спроби позивача зустрітися з відповідачкою за місцем її реєстрації, з`ясував у її матері, що відповідачка не проживає там і місце її проживання її матері невідоме.

Суд оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді, керуючись законом вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивачем надано платіжне доручення № від 27.08.2019 року, з якого вбачається, що позивач здійснив переказ готівкових коштів в сумі 2312,00 гривень з відкритого в АТ КБ "Приватбанк" карткового рахунку на рахунок № НОМЕР_2 .

Відповідно до вимоги про повернення безпідставно набутих коштів від 26.12.2019 року, адресовану ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просить повернути безпідставно набуті відповідачкою кошти у розмірі 2300 грн. шляхом перерахунку коштів на його картковий рахунок.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено такий висновок: "Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України".

Отже, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Положення статті 1212 ЦК України застосовуються, зокрема, у випадку якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання.

Як на підставу заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач отримав кошти в сумі 2300,00 гривень без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що ці кошти він перерахував помилково.

У вказаній квитанції не зазначено отримувача та його повний рахунок, призначення платежу зазначено як переказ особових коштів ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що спірні грошові кошти перераховані позивачем на банківський рахунок, реквізити якого невідомі, за його власною ініціативою, в призначенні платежу зазначено «переказ особових коштів ОСОБА_1 », що вбачається із наданого позивачем платіжного доручення.

Доказів набуття перерахованих ОСОБА_1 коштів на зазначений в платіжному дорученні картковий рахунок саме відповідачкою позивач суду не надав.

Жодних клопотань про витребування судом доказів у разі неможливості самостійно їх надати до суду, позивачем не заявлялось.

У даному спорі позивач повинен довести наявність трьох умов, які б підтверджували зобов`язання з безпідставного набуття майна, а саме: набуття або збереження майна відповідачкою; набуття або збереження за рахунок іншої особи; вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України), проте такі факти позивачем не доведені належними та допустимими доказами.

Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтями 77-80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 76-81, 258, 259, 264, 265, 268, 280 281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовуОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги в 30 денний строк з дня виготовлення його повного тексту.

Суддя: І.Б. Жупанова