КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/1278/19
Провадження №2/319/20/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року смт Більмак

Куйбишевський районний суд Запорізької області

у складі головуючого судді Валігурського Г.Ю.,

при секретарі судового засідання Костенко А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представниці позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 в режимі відеоконференції,

представника відповідачки ОСОБА_4 в режимі відеоконференції,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Більмак цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовною заявою, якою з урахуванням уточнення від 28.11.2019 року просить визнати за ним та за ОСОБА_3 (відповідачкою) право власності, за кожним в рівних частках по Ѕ частці житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 63,7 кв. м та житловою площею 41,9 кв.м.

В обґрунтування позову зазначив, що з 02.07.2001 року перебував у шлюбі з ОСОБА_5 . Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26.10.2016 року шлюб розірвано. В період шлюбу у листопаді 2005 року за спільні кошти подружжя придбало житловий будинок АДРЕСА_1 . Спірний житловий будинок являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після припинення шлюбних відносин позивач на вимогу відповідачки вимушений був покинути житловий будинок.

Як на підстави позовних вимог посилається на норми ст.ст. 60, 70 СК України.

Відповідачка надала письмовий відзив на позов в якому позовні вимоги не визнає, в задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю, зазначивши, що можливість визначити ідеальні частки у праві спільної сумісної власності є лише у випадку неможливості реально розділити майно. Належного доказу того, що будинок АДРЕСА_1 не можливо розділити в натурі та він є неподільним позивачем не надано, а тому виключається застосування положень ст. 71 СК України в частині визначення ідеальних часток в неподільній речі. На думку відповідачки позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Також відповідачка посилається на ухвалу ВССУ від 01.02.2017 року у справі №541/642/13-ц у якій зазначається, що функція суду полягає в розподілі спільного майна подружжя та його виділу в натурі, а не визначення ідеальних частин у спільному майні кожного з подружжя, що не вирішує спір по суті. Крім того 28.10.2016 року позивач вже звертався з позовом про поділ майна. Але після того, як між сторонами було вирішено, що за позивачем залишається автомобіль, автомобільний причіп та інші речі, останній подав до суду заяву про залишення позову без розгляду. Незважаючи на це, позивач отримавши частину спільного майна повторно звернувся до суду з позовом про поділ житлового будинку.

Позивач та його представниця в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав викладених у письмовому відзиві на позов. Додатково зазначила, що в жовтні 2016 року вони домовилась з позивачем про поділ спільного майна, згідно з домовленістю житловий будинок АДРЕСА_1 позивач залишає дружині в рахунок аліментів.

Позивач заперечував про наявність домовленості щодо поділу спільного майна.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26.10.2016 року у справі №319/874/16-ц розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 02.07.2001 року виконкомом Пролетарської сільської ради Запорізької області, актовий запис №03.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 07.02.2017 ОСОБА_6 після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Під час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Куйбишевською державною нотаріальною конторою за № 3378 від 01.11.2005 року придбано житловий будинок АДРЕСА_1 .

Домовленості про поділ майна між сторонами не досягнуто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень наданих в п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З аналізу вказаних вище норм матеріального закону слідує, що згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело коштів і час його придбання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 набуто під час перебування в зареєстрованому шлюбі, не відноситься до переліку майна, яке є приватною власністю чоловіка або дружини, то вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного з них є рівними. Ні домовленістю, ні шлюбним договором не було визначено інший порядок поділу майна подружжя.

Суд не приймає до уваги посилання відповідачки на досягнення з позивачем домовленості щодо поділу будинку, оскільки вказані твердження не доведені належними та допустимими доказами.

Заперечення відповідачки з посиланням на невірно обраний спосіб захисту своїх прав судом не може бути прийнятий до уваги виходячи з наступного.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватись шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначаються статтею 71 СК України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При цьому дана стаття акцентує увагу лише на поділі речей у натурі. Особливостей розподілу майнових прав та обов`язків СК України не передбачає.

При здійсненні права власності співвласниками відносно спільного майна враховується правова природа такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка в праві власності на спільне майно, яка є абстрактним виразом співвідношення в обсягах прав співвласників спільної власності. Тобто їм належить не частка в спільному майні, а частка в праві власності на це майно.

Поняття ж реальної частки використовується при розподілі спільного майна у натурі у випадку припинення його спільного правового режиму.

Спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності шляхом виділення в натурі частки майна.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник, у даному випадку спірний житловий будинок придбано та зареєстровано лише на ім`я відповідачки, а право власності позивача не підтверджене документально та заперечується відповідачкою, то на підставі норми ст. 392 ЦК України позивач може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку у майні.

За таких обставин позовні вимоги обґрунтовані, доведені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України, вважає необхідним в зв`язку з задоволенням позовних вимог стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності в рівних частках по Ѕ за кожним на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 63,7 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 768,40 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційну скаргу може бути подано до Запорізького апеляційного суду через Куйбишевський районний суд Запорізької області.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складено "23" січня 2020 року.

Суддя Г.Ю.Валігурський