Справа № 462/6589/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі: головуючої - судді Румілової Н.М., при секретарі Шиманській Я.І., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 22 жовтня 2020 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Йому на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка квартири. Інша Ѕ частка квартири належить відповідачу ОСОБА_3 . В спірній квартирі він проживав разом з фактичною дружиною ОСОБА_4 однією сім`єю з 2006 року і до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . В даній квартирі він проживає і на теперішній час. Дружина мала сина, відповідача за даним позовом ОСОБА_3 . Після смерті дружини відкрилася спадщина на належну їй на праві приватної власності Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Її спадкоємцем першої черги за законом є відповідач, якому належить інша Ѕ частка квартири. Відповідач визнав за ним право власності по спадкуванню цієї Ѕ частки квартири, яка належала його матері. За всі 14 років, що він проживав з його матір`ю, у них склалися дружні стосунки. Він забезпечений житлом - має свою особисту повноцінну квартиру АДРЕСА_2 . Тому спірна квартира його ніколи не цікавила. Вони домовилися, що він продасть йому свою Ѕ частку квартири. 25 травня 2020 року між ними було укладено Попередній договір про зобов`язання сторін на умовах установлених попереднім договором, укласти Основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідач на виконання умов попереднього договору був зобов`язаний у термін не пізніше 01 липня 2020 року укласти з ним Основний договір купівлі-продажу нерухомого майна - а саме Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 . Позивач, в свою чергу, згідно вищезазначеного попереднього договору зобов`язався під час підписання попереднього договору сплатити відповідачеві суму у розмірі 4 000 доларів США. Згідно попереднього договору сторони домовилися, що загальна вартість нерухомого майна, тобто Ѕ частки квартири, на момент укладання Основного договору складатиме суму еквівалентну 8 000 доларів США. Позивач сумлінно виконав своє зобов`язання за Попереднім договором - оплатив повну вартість Ѕ частки квартири, яка належить відповідачу. Напередодні оформлення Договору купівлі-продажу 30.06.2020 року відповідач прийшов до нього та почав просити оплатити йому всю суму повністю, яка залишилася згідно домовленості, так як у нього форс- мажорні обставини, потрібно терміново оплатити кредит. Він погодився оплатити ще 4000 доларів США, які він мав оплатити під час підписання Договору купівлі-продажу. Відповідач написав йому відповідну розписку про отримання коштів. Також він передав йому всі оригінали документів по квартирі. Однак, всупереч своїм зобов`язанням за Попереднім договором, відповідач своє зобов`язання не виконав - у встановлений попереднім договором термін він не прийшов до нотаріуса. Він неодноразово намагався у досудовому порядку зобов`язати відповідача укласти Основний договір. Однак, відповідач почав уникати позивача, на телефонні дзвінки не відповідає. Тому позивач змушений звернутися до суду. Просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 - дійсним. Визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні надав заяву про затвердження мирової угоди, згідно до якої відповідач ОСОБА_3 визнає позовні вимоги в повному обсязі, просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 - дійсним. Визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_2 підтримала позивача, просила затвердити угоду, згідно до якої відповідач визнає позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначив, що не бажає звертатись до нотаріуса у зв`язку з короновірусом.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення не вимагається.

Відповідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ст.207 ЦПК мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

З тексту мирової угоди вбачається, що вона фактично містить визнання позову відповідачем, оскільки відсутні взаємні поступки, зобов`язання.

Суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки заявлені вимоги суперечать закону.

Пленум ВСУ в. п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз`яснив, що ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов`язується з моментом їх державної реєстрації, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Судом встановлено, що згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.09.2020 року позивачу ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності Ѕ квартири АДРЕСА_1 .

Згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.09.2003 року відповідачу ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності Ѕ квартири АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що 25 травня 2020 року сторони уклали попередній договір згідно до якого відповідач був зобов`язаний у термін не пізніше 01 липня 2020 року укласти з позивачем Основний договір купівлі-продажу нерухомого майна - а саме Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .Позивач, в свою чергу, згідно вищезазначеного попереднього договору зобов`язався під час підписання попереднього договору сплатити відповідачеві суму у розмірі 4 000 доларів США. Зазначений попередній договір посвідчений нотаріусом не був.

Як вбачається з розписки ОСОБА_3 25 травня 2020 року отримав 4000 дол.США від ОСОБА_1 .

Згідно до розписки від 30.06.2020 року ОСОБА_3 отримав 4000 дол.США від ОСОБА_1 та зобов`язується оформити у нотаріуса договір купів-продажу Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Верховний суд у вищезгадані Постанові вказує, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Таким чином, відсутність коштів для оплати послу нотаріуса, відпустка, відрядження, хвороба реабілітація, втрата продавцем правовстановлюючого документа на предмет відчуження за договором та такі інші не є безповоротнім ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а отже з цих підстав не вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що в свою чергу є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.

Отже, саме лише небажання сторони правочину нотаріально посвідчувати договір не може бути підставою для визнання такого договору дійсним.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, не надав належні докази ухилення відповідачем від нотаріального посвідчення правочину, а саме такі: факт безповоротного ухилення від нотаріального посвідчення правочину; остаточною втратою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Посилання відповідача ОСОБА_3 на своє небажання звертатись до нотаріуса для посвідчення договору у зв`язку з короновірусом суд не приймає, вважає його вигаданим.

У зв`язку з вищенаведеним суд вважає, що позовні вимоги підлягають відмові, правочин має бути нотаріально посвідчений. Така позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду по справі № 665/2266/16-ц від 4.03.2019 року.

Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України та покладає їх на позивача.

Керуючись ст.2,10,11, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, відмовити.

Понесені позивачем витрати у зв`язку зі зверненням до суду покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст складений 16 грудня 2020 року.

Суддя: Н.М.Румілова