Єдиний унікальний номер 227/2167/19
Номер провадження 22-ц/804/294/20
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, в якій подано апеляційну скаргу Акціонерним товариством «Українська залізниця» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2019 року (головуючий у суді 1 інстанції Хандурін В.В.),-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» /далі Товариство/ про стягнення заробітної плати в сумі 12 864,44грн та грошової компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 2 591,05грн. В обґрунтування позову заявник посилалась на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем по 23 травня 2017 року про що має відповідний запис у трудовій книжці та у вказаний період виконувала роботу згідно своїх посадових обов`язків і була звільнене з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін. При звільненні відповідач не провів розрахунок та не сплатив зазначених сум за період з березня 2017 року по травень 2017 року.

30 жовтня 2019 ОСОБА_1 надала до суду додаткові пояснення змінивши суму заробітної плати що залишилась несплаченою на час розгляду справи та просила стягнути з Підприємства на її користь заробітну плату в сумі 11 527,16грн та грошову компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 2 299,52грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату в сумі 11 527,16грн та компенсацію втрати частини грошових доходів у розмірі 1 907,49грн і судовий збір на користь держави в розмірі 668,90грн.

В апеляційній скарзі Підприємство просило скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що судом неправильно застосовані норми матеріального права та визнані встановленими обставини, які позивачем не підтверджені, оскільки позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за спірний період і не надано доказів на підтвердження своїх вимог. Та суд допустив порушення норм процесуального права, звільнивши позивача від обов`язку доказувати обставини якими він обґрунтовував свої вимоги. Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що суд не врахував висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року яким щодо ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території непідконтрольній Українській владі, які унеможливили виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Підприємством до 23 травня 2017 року та була звільнена за згодою сторін згідно пункту 1 статті 36КЗпП України /копія трудової книжки а.с.6-11, наказ про припинення трудового договору № 656/ДН-ОС а.с.16/.

Наказом № 2-ОС від 11 липня 2016 року було продовжено дію безстрокового договору відокремленого підрозділу «Іловайська дистанція колії» з ОСОБА_1 /а.с.12-15/.

Наказом № 236/ДНД від 17 березня 2017 року на Підприємстві встановлено початок простою з 20 березня 2017 року /а.с.97-98/.

Страхувальник Регіональна філія «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» надав в Пенсійний фонд України індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 які внесені до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017 року, відповідно до яких для нарахування пенсії брався 31 трудовий день, який включено в страховий стаж та зазначено розмір заробітної плати за вказаний період в сумі 3 244,77грн /довідка ПФУ за формою ОК-5 а.с. 110-112/.

Підприємство у період часу з березня 2017 року по травень 2017 року продовжувало діяльність та працівник ОСОБА_1 працювала телефоністом міжміського телефонного зв`язку 2 класу виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», якій нарахована заробітна плата з березня 2017 року по травень 2017 року розмір якої склав: за березень 2 580,19грн (при 70 відпрацьованих годинах та 68 годинах простою) з яких залишились не виплаченими 1 513,33грн; за квітень 1824,48грн (при 157 годинах простою); за травень 5 824,91грн (при 112 годинах простою), компенсація за невиплачену відпустку при звільненні 5604,62грн /табелі обліку використання робочого часу а.с.22-24, розрахунок заробітної плати за березень-травень 2017 року а.с.19-21 та видатковий касовий ордер а.с.78/.

Висновком торгово-промислової палати України визнано настання форс-мажорних обставин для відповідача з 20 березня 2017 року /а.с. 80-84/.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів розрахунок з позивачем при звільненні. Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що безпосереднє місце роботи позивача знаходиться в зоні проведення воєнних дій на території тимчасово непідконтрольній Україні та саме ця обставина призвела до порушення прав позивача щодо своєчасного розрахунку при звільненні та свідчить про відсутність вини в діях Української залізниці, оскільки відсутні відомості щодо виходів, відпрацьованого часу та фактично виконуваної працівником роботи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Беззаперечним є та обставина що в період часу з березня 2017 року по 23 травня 2017 року позивач та відповідач перебували у трудових відносинах та позивач мав правомірні та законні очікування на оплату своєї праці.

Працівник в обґрунтування своїх вимог вказував на те, що в період часу з березня 2017 року по 23 травня 2017 року вона продовжувала виконувати роботу визначену трудовим договором та при цьому посилалась на докази, які спромоглась отримати враховуючи обставини що склалися.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Підприємство свої заперечення проти позовних вимог обґрунтовувало довідкою від 24 червня 2019 року № 599/2 в якій зазначено розмір заробітної плати в тому числі за березень 2017 року (1 066,38грн) та фактичну кількість відпрацьованих годин (54), яка містить інформацію що не узгоджується із відомостями які містяться в табелях обліку використання робочого часу, розрахунках заробітної плати за березень-травень 2017 року та наказах по Підприємству.

Тобто докази надані Підприємством містять суттєві протиріччя які не спростовано в ході судового розгляду. Інших належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Доводи про відсутність первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки працівник виконував покладені на нього обов`язки згідно трудового договору за що була нарахована заробітна плата, також інші виплати, про що відповідач надав відповідні докази.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилається відповідач, щодо здійснення діяльності на території тимчасово непідконтрольній Україні виникли не з 16 січня 2018 року як визначено висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2, а мали місце у період з 14 квітня 2014 року в населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, згідно з положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та суд апеляційної інстанції виходить з того, що Товариство, яке на час проведення антитерористичної операції продовжувало здійснювати діяльність на території непідконтрольній Україні визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинно відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції належним чином відреагував на аргументи відповідача щодо достовірності та надійності наданих позивачем документальних доказів та обґрунтовано вважав, що відповідач у жодний належний спосіб не спростував наявні в розрахунках відомості.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач за обставини що склалися не має практичної доступної для нього можливості для виправлення встановленого в його справі порушення щодо розміру та строків здійснення з ним розрахунків при звільненні.

Тому рішення в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та інших платежів, відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 січня 2020 року.

Судді: