ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Харків

Справа № 644/4371/2

Провадження № 22-ц/818/5111/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П.,Тичкової О.Ю.

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 липня 2020 року, ухвалену суддею Сітало А.К.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договорами позики,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ципліцький Д.О. звернувся до суду з позовною заявою в інтересах позивача, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 31.05.2017 року, 07.06.2017 року, 02.08.2017 року, 31.01.2018 року (два договори) в загальному розмірі 600 000,00 грн., яка складається з наступного: 151 660,00 грн. сума позики за всіма договорами; 151 660,00 грн. штраф; 296 680,00 грн. відсотки.

Разом з позовною заявою представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Ципліцьким Д.О. подано заяву про забезпечення позову, в якій представник позивача просить вижити заходи забезпечення позову шляхом оголошення заборони вчиняти дії по відчуженню квартир АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_3 ), право власності на які зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 17.07.1998 року).

В обґрунтування заяви представник позивача посилається на те, що в провадженні суду перебуває позовна заява про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договорами позики від 31.05.2017 року, 07.06.2017 року, 02.08.2017 року, 31.01.2018 року (два договори) в загальному розмірі 600 000,00 грн.

Представник позивача зазначав, що відповідач ухиляється від виконання грошового зобов`язання та не повертає суму боргу в добровільному порядку. У зв`язку з чим, представник позивача вважає, що відповідач і в подальшому буде ухилятися від виконання грошового зобов`язання, що в свою чергу може утруднити, чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 липня 2020 року заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ципліцького Дмитра Олеговича про забезпечення позову задоволено. Заборонено вчиняти дії по відчуженню квартир № 5, 6, 7, 8 (п`ять, шість, сім, вісім), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 (колишня адреса: АДРЕСА_3 ), право власності на які зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у заяві про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала була постановлена з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини справи, судом не було взято до уваги, що представником позивача не доведено обставини, що мають значення для вжиття заходів забезпечення позову, які суд вважав встановленими.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що представником позивача не було доведено реальну необхідність у застосуванні заходів забезпечення позову та не були надані докази, які б підтверджували достатньо обґрунтоване припущення, що відповідач у майбутньому ухилялась би від виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що відповідач не бажає виконувати свої зобов`язання. Крім того, на сьогоднішній день відповідач не має жодного іншого майна, на яке б у подальшому можливо було звернути стягнення в рахунок майбутнього виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що предметом спору, згідно позовної заяви, є стягнення суми боргу за договорами позики від 31.05.2017 року, 07.06.2017 року, 02.08.2017 року, 31.01.2018 року (два договори) з урахуванням штрафних санкцій в загальному розмірі 600 000,00 грн., яка утворилася внаслідок невиконання грошового зобов`язання.

Відповідач не виконує свої зобов`язання щодо повернення суми боргу. Зазначене в свою чергу, дає підстави вважати, що це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Право власності на квартири АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_5 (колишня адреса: АДРЕСА_3 ), зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1951 від 27.08.2012 року.

Вказані квартири зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна 21407068 та 16361277.

Відповідно Додатку № 2 до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про зміну та впорядкування адрес об`єктам нерухомого майна на території, що включена до меж міста Харкова» № 390 від 12.06.2013 року, Перелік адрес, що змінюються та впорядковуються, на території, яка включена до меж міста Харкова в Орджонікідзевському районі, колишня адреса: АДРЕСА_3 , змінена на АДРЕСА_4 .

З ухвали про заборону відчуження вбачається, що заходи забезпечення позову вжиті стосовно нерухомого майна, яке належить особисто відповідачеві є співмірними із заявленими позивачем вимогами та не позбавляють відповідача права користування та володіння ним, носять тимчасовий характер та не порушують права інших осіб.

Крім того, судова колегія враховує, що забезпечення позову було викликано обґрунтованим припущенням про те, що невжиття заходів забезпечення утруднить виконання судового рішення.

На спростування доводів апеляційної скарги, слід зазначити про таке.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно з Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (ст.1) високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені у розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Таким чином, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Дані положення судом першої інстанції під час вирішення питання про забезпечення позову були враховані.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що з матеріалів справи вбачається існування реального спору між сторонами, за вирішенням якого позивач звернувся з позовом до суду. Застосований судом захід забезпечення є співмірним із заявленими позовними вимогами. При цьому, на думку апеляційного суду, такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки обмежується лише можливістю вчиняти дії по відчуженню квартир.

Враховуючи, що для вжиття заходів забезпечення позову було досить обґрунтоваого припущення про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, у разі задоволення позову, дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заборона відчуження є доцільним в рамках даної справи та співмірним із заявленими вимогами.

Доводи апеляційної скарги стосовно звернення стягнення на майно, в якому зареєстрована та проживає неповнолітня дитина, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на даному етапі судового розгляду не вирішується спір по суті, а лише розглядається питання про забезпечення позову, що має тимчасовий характер.

Інші доводи апеляційної скарги, щодо неспівмірності заходів забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки відповідачем не надано доказів вартості вищевказаних квартир.

Також, не заслуговують на увагу посилання скаржника на те, що матеріали справи не містять доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, оскільки відповідач не навела зворотнього.

Висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

повний текст постанови

складено 14 грудня 2020 року.