П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просиластягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 64 697 грн. 64 коп. та 10 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 вересня 2018 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного бухгалтера бухгалтерської служби Київського міського центру з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт». 23 січня 2019 було видано наказ про звільнення позивача за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП. Останнім робочим днем позивача було 31 січня 2019 року. У цей день трудова книжка не була видана позивачу, а фактично отримана останньою поштою лише 25 червня 2019 року. Відповідач порушив встановлений законом порядок звільнення. ОСОБА_1 зазначає, що з вини відповідача їй не була видана належним чином оформлена трудова книжка в самий вразливий період життя позивача після перелому правої руки, в період ускладнень, у зв`язку з чим позивач не мала можливості працевлаштуватися. ОСОБА_1 зазначає, що вона відчула моральні страждання, втратила нормальні професійні зв`язки, позбавлена засобів існування та інших життєво необхідних речей.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Київського міського центру з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 446 грн. 12 коп. та 1 000 моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що 31 січня 2019 року вона була присутня на робочому місці протягом робочого дня, формувала та підписувала документи для подання у казначейство. Після накладення позивачем ЕЦП на документи о 19 год. 04 хв. керівник підписав їх своїм ЕЦП. І лише після цього ОСОБА_1 мала доступ відправити фінансові та платіжні документи через систему дистанційного обслуговування до казначейства. Під час листування позивача з керівником ОСОБА_2 , останній не порушував питання щодо присутності чи відсутності позивача на роботі, не проінформував про складання акту про відсутність. У акті про відсутність позивача на роботі 31 січня 2019 року відсутній підпис керівника про його ознайомлення із цим документом, відсутня його резолюція. Такий акт міг бути складений у будь-який вигідний відповідачу час. Про існування акту ОСОБА_1 дізналася лише тоді, коли отримала відзив на позовну заяву у судовому засіданні. Показання свідків не можуть бути належними та допустимими доказами, які підтверджували б факт відсутності позивача на роботі, оскільки всі свідки перебувають у трудових відносинах з відповідачем, є матеріально залежними від нього та навіть мають близькі родинні стосунки з керівником. Крім показів свідків відсутні інші докази, які свідчили б про відсутність або присутність позивача на роботі 31 січня 2019 року. Відповідач не надав доказів щодо наявності поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Суд першої інстанції не взяв до уваги ці обставини. Телефонні дзвінки від відповідача з пропозицією забрати трудову книжку, на що наголошували свідки, не дозволяють зробити однозначний висновок про зміст самих розмов. Відповідач не виконав вимоги чинного законодавства щодо надсилання поштового повідомлення про отримання трудової книжки. Моральна шкода, що була завдана діями відповідача, призвела не тільки до моральних страждань, але й до того, що порушення прав у сфері трудових відносин принизили позивача як людину. Позивач зазначає, що вона вимушена витрачати час на те, щоб поновити свої порушені права, звертаючись до юристів, бути присутньою у судових засіданнях.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що в останній робочий день, 31 січня 2019 року ОСОБА_1 приблизно після 16-00 покинула своє місце роботи, не попередивши про це керівництво та не отримала трудову книжку у відділі організаційної роботи. При цьому, до залишення позивачем роботи старший інспектор з кадрів ОСОБА_3 в присутності працівників неодноразово зверталася до позивача з проханням отримати трудову книжку, але вона відмовилася і лише 23 квітня 2019 року звернулася з заявою про її видачу. ОСОБА_1 направила заяву на юридичну адресу, а не за фактичним місцезнаходженням, а тому відповідач отримав її 18 червня 2019 року. 19 червня 2019 року трудова книжка була направлена ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 10 вересня 2018 року ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера бухгалтерської служби Київського міського центру з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт», що підтверджується копією наказу № 40-к від 07 вересня 2018 року (а.с.10, Т.1).

Відповідно до наказу № 04-4 від 23 січня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з посади головного бухгалтера бухгалтерської служби 31 січня 2019 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, про що була ознайомлена під підпис (а.с.9, Т.1).

23 квітня 2019 року ОСОБА_1 письмово звернулася до КМЦ «Інваспорт» із заявою, в якій просила вислати на її адресу трудову книжку засобами поштового зв`язку (а.с.12-13, Т.1).

26 квітня 2019 року КМЦ «Інваспорт» отримав зазначену заяву (а.с.14, Т.1).

19 червня 2019 року КМЦ «Інваспорт» направив трудову книжку на адресу ОСОБА_1 поштовим зв`язком, яку вона отримала 25 червня 2019 року (а.с.15-16, Т.1).

31 січня 2019 року було складено Акт про відсутність на роботі головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку ОСОБА_1 , згідно з яким ОСОБА_1 31 січня 2019 року була відсутня на роботі без поважних причин з 16-30 до 18-00 (а.с.54, Т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 31 січня 2019 року ОСОБА_1 з`явилася на роботу, однак, була відсутня без поважних причин з 16-00 і більше на роботу не приходила. Належних доказів своєї присутності на роботі після 16-00 31 січня 2019 року ОСОБА_1 не надала. Заяву про надіслання їй трудової книжки поштою позивач направила лише 23 квітня 2019 року, яку відповідач отримав 26 квітня 2019 року. Будь-яких доказів, що позивач зверталася до відповідача за видачею трудової книжки, намагалася її отримати до 23 червня 2019 року позивачем не надано. Таким чином, відсутня вина роботодавця у затримці видачі трудової книжки до 26 квітня 2019 року, і за таких умов відсутні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, адже в даному випадку саме вина власника або уповноваженого ним органу є підставою для такої виплати. Трудову книжку ОСОБА_1 своєчасно не було видано з вини роботодавця, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 26 квітня 2019 року по 19 червня 2019 року.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

У пункті 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» № 301 від 27 квітня 1993 року зазначено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У пункті 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення № 58 від 29 липня 1993 року, зазначено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера бухгалтерської служби Київського міського центру з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» та 31 січня 2019 року була звільнена за угодою сторін. Позивач вказує на те, що у день звільнення їй не було видано трудову книжку. Фактично трудова книжка була отримана позивачем поштою лише 25 червня 2019 року.

Суд першої інстанції стягнув на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 26 квітня 2019 року по 19 червня 2019 року, а саме з дати отримання відповідачем заяви про направлення трудової книжки на поштову адресу позивача по дату надсилання відповідачем трудової книжки позивачу. Суд прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку, починаючи з 31 січня 2019 року, оскільки у вказану дату ОСОБА_1 хоча з`явилася на роботу, однак, була відсутня без поважних причин з 16-00 і більше на роботу не приходила.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилається на те, що 31 січня 2019 року вона була присутня на робочому місці протягом робочого дня, формувала та підписувала документи для подання у казначейство.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 була присутня на робочому місці протягом всього робочого дня. Згідно з Актом від 31 січня 2019 року головний бухгалтер відділу бухгалтерського обліку ОСОБА_1 31 січня 2019 року була відсутня на роботі без поважних причин з 16-30 до 18-00. Вказана обставина позивачем не спростована.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що в акті про відсутність позивача на роботі 31 січня 2019 року відсутній підпис керівника про його ознайомлення із цим документом, відсутня його резолюція. Такий акт міг бути складений у будь-який вигідний відповідачу час. Про існування акту ОСОБА_1 дізналася лише тоді, коли отримала відзив на позовну заяву у судовому засіданні.

Проте, чинним законодавством не передбачено обов`язковість резолюції чи підпису керівника на акті про відсутність працівника на роботі. Даний акт складено та підписано трьома особами: ОСОБА_3 - старшим інспектором з кадрів, відділу організаційної роботи, ОСОБА_4 - завідувачем адміністративно-господарським відділом, ОСОБА_5 - фахівцем відділу організаційної роботи.

ОСОБА_1 також вказує на те, що після накладення нею ЕЦП на документи о 19 год. 04 хв. керівник підписав їх своїм ЕЦП і лише після цього позивач мала доступ відправити фінансові та платіжні документи через систему дистанційного обслуговування до казначейства. Під час листування позивача з керівником ОСОБА_2 останній не порушував питання щодо присутності чи відсутності позивача на роботі, не проінформував про складання акту про відсутність.

Однак, підписання документів ЕЦП у зазначений позивачем час не свідчить про те, що остання була на роботі з 16-30 до 18-00 год. чи в момент підписання документів ЕЦП.

Позивач вказує також на те, що показання свідків не можуть бути належними та допустимими доказами, які підтверджували б факт відсутності позивача на роботі, оскільки всі свідки перебувають у трудових відносинах з відповідачем, є матеріально залежними.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під час розгляду справи по суті суд першої інстанції досліджував такі докази як показання свідків та письмові докази у їх сукупності. Вказані докази свідчать про відсутність позивача на роботі 31 січня 2019 року з 16 год. 30 хв.

Поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, докази наявності якого, на думку позивача, мав надати відповідач, згідно з пунктом 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, надсилається у випадку, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення. Разом з тим, у день звільнення ОСОБА_1 була присутня на роботі до 16 год. 30 хв. і мала можливість отримати трудову книжку у цей день.

Що стосується рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Всупереч вимог ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не довела, що розмір моральної шкоди у зв`язку з затримкою видачі їй трудової книжки є значно більшим, ніж розмір, визначений оскаржуваним рішенням.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду в цій частині ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судове рішення складено 15 грудня 2020 року.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.