Справа №463/1188/18
Провадження №2/463/109/20
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

16 грудня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права приватної власності на частину будинку, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

встановив:

позивач звернулася до суду з позовом про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці (кадастровий номер :04:004:0020), цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку; визнати за позивачем, як співзабудовником, права особистої приватної власності на Ѕ ідеальну частку збудованого нею у шлюбі з ОСОБА_3 , але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 200 кв.м. та житловою 150 кв. м.

Ухвалою суду від 23 березня 2018 року позов було залишено без руху.

Після усунення позивачем недоліків, допущених при зверненні до суду з позовом, ухвалою суду від 18 травня 2018 року судом відкрито провадження у справі та призначено таку у підготовче засідання.

3 липня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 18 травня 2018 року залишено без змін.

25 лютого 2019 року відповідачем ОСОБА_3 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 , відповідно до якого просить стягнути з останньої на його користь 87 581 гривню тимчасово позичених ним ОСОБА_1 коштів на ремонт квартири; стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти у сумі 100 700 гривень, які є фінансовою допомогою, наданою ОСОБА_1 у 2015 році, яка здійснювалася ОСОБА_3 після розірвання шлюбу; передання у власність ОСОБА_3 автомобіля ZX Admiral, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , вартістю 94 045,55 гривень.

Даний зустрічний позов прийнято судом до розгляду.

Крім того, 17 січня 2019 року позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці за кадастровим номером :04:004:0020, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 як співзабудовником право особистої приватної власності на Ѕ ідеальну частку збудованого нею у шлюбі з ОСОБА_3 , але не прийнятого в експлуатацію двоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 200 кв.м. та житловою площею 150 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя правом приватної власності по Ѕ ідеальної частки на земельну ділянку кожному, площею 0,0570 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0020, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку.

29 березня 2019 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позов, відповідно до якої просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , позов відхилити у повному обсязі.

29 березня 2019 року відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 подано відзив на зустрічний позов, відповідно до якого просить у зустрічному позові відмовити повністю.

Ухвалою суду від 3 квітня 2019 року залишено без руху заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог у зв`язку з несплатою судового збору.

3 квітня 2019 року позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про усунення недоліків та представлено суду квитанцію про сплату судового збору в розмірі 795 грн.

22 квітня 2019 року позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці (кадастровий номер :04:004:0020), цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 як співзабудовника право особистої приватної власності на ѕ ідеальні частки збудованого нею у шлюбі з ОСОБА_3 , але не прийнятого в експлуатацію двохповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 200,0 кв.м. та житловою площею 150,0 кв.м., розташованого на земельній ділянці (кадастровий номер :04:004:0020) та за ОСОБА_3 на ј ідеальну частку вищевказаного будинку; визнати за ОСОБА_1 в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя правом приватної власності на ѕ ідеальних частки земельної ділянки площею 0,0570 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0020, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку та за ОСОБА_3 на ј ідеальну частку вищевказаної земельної ділянки.

Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року заяву про збільшення позовних вимог залишено без руху.

Після усунення позивачем недоліків, допущених при зверненні до суду з заявою про збільшення позовних вимог, така заява прийнята судом.

27 серпня 2019 року ухвалою суду витребувано з Шевченківської державної податкової інспекції Личаківського управління Головного управління ДФС у Львівській області інформацію про доходи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за період з 2002 року до 2015 року включно.

Крім того, 13 вересня 2019 року позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь гроші в сумі 87 581 гривню тимчасово позичені ним з поза-сімейних коштів на ремонт квартири; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 гроші у сумі 100 700 гривень повернути поворотну фінансову допомогу, надану ним ОСОБА_1 у 2015 році, що здійснювалася після розірвання шлюбу; передати у власність ОСОБА_3 автомобіль «ZX Admiral», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_1 , вартістю 94 045,55 гривень; земельну ділянку площею 0,057 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:004:0020 за цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку залишити в цілому у приватній власності за ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_3 як забудовником права особистої приватної власності в цілому (100% ідеальної частки) на незавершений індивідуальний житловий будинок, який не зданий в експлуатацію, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в на земельній ділянці площею 0,057 га за тією ж адресою, кадастровий номер :04:004:0020.

Крім того, 27 серпня 2019 року на адресу суду надійшов позов ОСОБА_6 , який просить залучити його в якості третьої особи із самостійними вимогами у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права приватної власності на частину будинку та визнати за ним право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; будівельні матеріали, що встановлені в об`єкті незавершеного будівництва; метало-пластикові вікна розмірами 2000х1200 мм 3 штуки та 1400х1200 мм 6 штук; метало-пластикові вхідні двері розмірами 2200х1500 мм 1 штук; ворота ролетні гаражні 1 штука.

Ухвалою суду від 2 жовтня 2019 року позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 залишено судом без руху.

Ухвалою суду від 11 вересня 2019 року позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 про визнання права власності у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права приватної власності на частину будинку, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів повернуто заявнику.

Ухвалою суду від 17 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року задоволено заяву ОСОБА_6 про повернення судового збору та повернуто йому судовий збір, сплачений останнім за подання повернутого йому позову.

В подальшому справу неодноразово було призначено до розгляду в судових засіданнях, зокрема на 13 лютого, 19 лютого, 26 березня, 18 травня, 28 липня, 22 вересня, 18 листопада та 16 грудня 2020 року. Так в судових засіданнях 13 лютого та 19 лютого 2020 року було оголошено перерву у зв`язку з продовженням виступів учасників з вступними словами та викликом свідків, судові засідання 26 березня та 18 травня 2020 року було відкладено у зв`язку з клопотаннями представника позивача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням та продовженням карантину, судове засідання 28 липня 2020 року не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, яку було продовжено у зв`язку з тривалим перебуванням на листку непрацездатності, в судових засіданнях 22 вересня та 18 листопада 2020 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з клопотаннями відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв`язку з продовженням карантину.

В судове засідання 16 грудня 2020 року з`явились позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, в таке 16 грудня 2020 року не з`явився, явку представника не забезпечив, 15 грудня 2020 року на електронну адресу суду надійшло його клопотання про відкладення розгляду справи, відповідно до якого у зв`язку винесенням постанови Кабінету Міністрів України про продовження карантину до 31 грудня 2020 року включно з одночасним посиленням обмежувальних заходів, а також різким спалахом корона вірусної інфекції у Львівській області просить відкласти розгляд даної справи на іншу дату після закінчення карантину. Також 15 грудня 2020 року на електронну адресу суду надійшла заява адвоката Семенини В.М., відповідно до якої він зазначає, що представляв інтереси ОСОБА_3 у даній справі та повідомляє, що вже не є представником останнього, оскільки за заявою такого ним припинено дію Договору про надання правової допомоги у даній справі.

У зв`язку з повторною неявкою відповідача ОСОБА_3 в судове засідання судом було поставлено на обговорення питання про залишення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів без розгляду.

Позивач ОСОБА_3 та представник позивача ОСОБА_2 залишення зустрічного позову без розгляду підтримали.

Заслухавши думку учасників судового засідання, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Також згідно з п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_3 чотири рази подавались клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням карантинних обмежень, зокрема такі надійшли на електронну адресу суду 27 липня, 21 вересня, 17 листопада та 15 грудня 2020 року, тобто напередодні визначених дат судових засідань, в судові засідання 22 вересня, 18 листопада та 16 грудня 2020 року він не з`явився. До жодного з клопотань про відкладення розгляду справи відповідач доказів поважності причин своєї неявки не подав. Всі дані клопотання містять загалом ідентичні доводи та неточні дані про наявність різкого спалаху коронавірусної інфекції у Львівській області та продовження карантину з одночасним посиленням обмежувальних заходів, що на думку відповідача унеможливлює його прибуття до суду. Також в даних в клопотаннях недостатньо конкретизовано, які саме карантинні обмеження перешкоджали йому з`явитись в судове засідання. Лише в клопотанні, що надійшло на адресу суду 15 грудня 2020 року відповідач вказує, що постановою Кабінету міністрів України продовжено карантин до 31 грудня 2020 року та заборонено перебування більше двох осіб на 5 кв.м. площі у приміщеннях, однак не вказує про яку саме постанову йде мова та яким пунктом такої встановлено зазначене обмеження, окрім того постанова Кабінету міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», що встановлює карантинні обмеження, в редакції станом на день подання клопотання такої заборони не містить.

Окрім того, Законом України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», внесені зміни до Цивільного процесуального Кодексу України, а саме: статтю 212 після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: "4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України". Відповідач до суду із клопотаннями про забезпечення участі у розгляді справи в режимі відеоконференції не звертався.

Наведені у клопотаннях обставини, на думку суду, не свідчать про неможливість участі відповідача у судових засіданнях, оскільки обмеження, впроваджені у зв`язку з карантином не перешкоджали йому з`явитись до суду особисто з використанням індивідуальних засобів захисту або прийняти участь у розгляді справи іншим процесуальним способом. Зазначене кореспондується з позицією викладеною Верховним судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19, відповідно до якої адаптивний карантин не є перешкодою для прибуття у суд.

Процесуальні права та обов`язки учасників справи визначені ст. 43 ЦПК України. Зокрема, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Водночас учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №552/2378/17, визначив зловживання, як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Зловживаючи процесуальними правами, особа може вдатися до дезінформації суду. Мова йде про неповідомлення суду відомостей, які мають значення для справи, введення суду в оману, свідоме викривлення фактів у заяві (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України»). Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Це підтверджується постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14.

Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій (окрема думка судді Валентини Сімоненко щодо постанови ВС від 2 жовтня 2019 року у справі №750/3021/18).

Таким чином, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад цивільного судочинства. Окрім того, ухилення відповідача від участі в судовому розгляді поданого ним же позову порушує права іншої сторони.

Окрім того, Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач. Так, в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» він зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Таким чином, згідно з вимогами ЦПК України суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду. Правове значення в такому випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності.

Наведене кореспондується із правовими висновками, викладеними у ряді постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, зокрема у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 569/347/16-ц, у справі № 658/1141/18 від 21 вересня 2020 року.

Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач ОСОБА_3 повторно не з`явився у судове засідання, зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування судового процесу, а тому суд дійшов до висновку, що зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів слід залишити без розгляду.

З врахування наведеного та керуючись ст.ст. 223, 257, 260, 353, 354 ЦПК України, суд -

постановив:

зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м. Львова.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Суддя: Стрепко Н.Л.