ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1850/20 Справа № 205/9711/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ «ОТП Банк», ОСОБА_3 , третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 15 лютого 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-310/028/2008, предметом якого є надання позивачу валютного кредиту в сумі 38 230,37 доларів США зі сплатою 3,99 % річних та FIDR на придбання нерухомості.

Щомісячний ануїтетний платіж та орієнтовну сукупну вартість кредиту не визначено.

В забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 15 лютого 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-310/028/2008, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед Банком за виконання зобов`язань за кредитним договором в томі ж розмірі, що і позичальник.

Позивач вважає, що кредитним договором не виконано умови ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не надано позичальнику всієї інформації про умови кредитного договору.

Оспорюваний кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, є недійсним.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № ML-310/028/2008 від 15 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір поруки № SR-310/028/2008 від 15 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» (т.1, а.с.1-3, т.3, а.с.160-162).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк», ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними відмовлено в повному обсязі (т.4, а.с.13-18).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що кредитний договір було вчинено під впливом обману зі сторони ПАТ «ОТП Банк».

Посилається на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначає, що інформація по кредиту була надана у неповному обсязі, що полягали в подвійній сплаті за користування валютним кредитом, незаконне зобов`язання здійснювати сплату процентів та комісії в іноземній валюті (т.4, а.с.2-124).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 лютого 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-310/028/2008, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 38 230,37 доларів США зі сплатою 3,99 % річних та FIDR на придбання нерухомості з остаточною датою повернення кредиту до 17 лютого 2031 року ( т.1, а.с. 4-12).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 15 лютого 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-310/028/2008, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед Банком за виконання зобов`язань за кредитним договором в томі ж розмірі, що і позичальник ( т.1, а.с. 13-14).

Кредитні кошти в сумі 38 230,37 доларів США були надані ОСОБА_1 15 лютого 2008 року, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 1 від 15 лютого 2008 року (т.1, а.с. 63).

Встановлено, що у ПАТ «ОТП Банк» наявна банківська ліцензія на право здійснювати банківські операції та дозвіл на право здійснення операцій (т.1, а.с. 58-60 ).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності, оскільки в порушення вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів, які підтвердили б наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману. Правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними відсутні, оскільки банком перед укладенням кредитного договору позичальника було ознайомлено з основними умовами кредитування.

Також, суд першої інстанції, в якості обґрунтування відмови у задоволенні позову про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, посилався на пропуск строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. Однак, не погоджується з посиланням суду першої інстанції, як на підставу відмови в задоволенні позову, на пропуск позивачем строку позовної давності .

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Предметом спору є, зокрема, визнання недійсним кредитного договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено судам, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що кредитний договір було вчинено під впливом обману зі сторони ПАТ «ОТП Банк». Однак, позивач не надав будь-яких доказів того, що на момент укладення правочину відповідач замовчував певні обставини та ввів позивача в оману.

Позивач посилається на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначає, що інформація по кредиту була надана у неповному обсязі, що полягали в подвійній сплаті за користування валютним кредитом та незаконному зобов`язанні здійснювати сплату процентів та комісії в іноземній валюті.

Разом з тим, підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з його змістом та умовами, зокрема, і в частині визначення розміру процентів, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами.

ОСОБА_1 вказував також на те, що будь-яка діяльність, яка вводить в оману споживача є нечесною підприємницькою діяльністю. Введення клієнта в оману та укладення з ним договору на умовах, що суперечать чинному законодавству не відповідає жодним правилам та не є чесним звичаєм у підприємницькій діяльності.

Однак, як зазначалося вище позивач не надав доказів, які вказують на те, що при укладенні кредитного договору ПАТ «ОТП Банк» не надав йому усю необхідну інформацію, чим ввів позивача в оману, що у свою чергу є проявом недобросовісної конкуренції.

Обґрунтовуючи недійсність договору ОСОБА_1 вказує на те, що у відповідача відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому при отриманні від позичальника коштів в іноземній валюті банк порушив статтю 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», є необґрунтованими, оскільки на час укладення оспорюваного кредитного договору з позивачем, банк мав належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті, що підтверджується матеріалами справи (т.1, а.с. 58-60).

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору поруки № SR-310/028/2008 від 15 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк», колегія суддів зазначає наступне.

Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 року по справі №6-51цс11 зазначено, що згідно зі ст. 626 ЦК, порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя. Безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити на тому, що згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов`язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою.

Так, поручителем за спірним договором поруки є ОСОБА_2 , а кредитором - ПАТ «ОТП Банк». Водночас з позовом про визнання договору поруки недійсним звернувся боржник, права та інтереси якого, як боржника за кредитним договором, спірний договір поруки не порушує.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Однак, відмовляючи у позовних вимогах, окрім необґрунтованості заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, зазначив, що у позові слід відмовити також у зв`язку із пропуском строку позовної давності, з чим не може погодитись колегія суддів.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із роз`ясненнями викладеними в абз. 3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, положеннями Цивільного Кодексу України визначено, що позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення, щодо однієї із підстав для відмови у позові зазначив, що строк позовної давності про визнання кредитного договору та договору поруки від 15 лютого 2008 року недійсним сплив 16 лютого 2011 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 28 грудня 2016 року, що є також підставою для відмови у позові.

Тому, слід виключити з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск строку позовної давності, в якості обґрунтування відмови у задоволенні позову про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. В іншій частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск строку позовної давності, в якості обґрунтування відмови у задоволенні позову про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: