Справа № 489/3399/20
Номер провадження 2/489/2080/20
РІШЕННЯ

Іменем України

08 грудня 2020 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Глубоченко О. О.,

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Зотікова С. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат

встановив

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних та інфляційні втрати в загальній сумі 400 395,59 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2019 позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2 238 069,63 грн. та судовий збір у розмірі 8 810 грн. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09.10.2019 вказане рішення було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 було скасовано постанову Миколаївського апеляційного суду від 09.10.2019 та залишено в силі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2019. Крім того, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 17 620 грн. на відшкодування судового збору, сплаченого позивачем за подання касаційної скарги.

Позивач зазначив, що на день звернення до суду відповідач добровільно не сплатив заборгованість за рішенням суду.

Представник відповідача надав до суду відзив, яким позовні вимоги визнав частково. Посилався, що відповідач тільки 28.05.2020 дізнався про обов`язок повернути позивачу грошові кошти, визнав позов в частині інфляційних витрат та 3 % річних за період з 28.05.2020 до 25.06.2020. Вказує, що до цього моменту заборгованість була спірною, тому за цей період нарахування є безпідставним.

В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача просив частково задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути інфляційні витрати та 3 % річних за період з 28.05.2020 до 25.06.2020.

Дослідивши докази, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2019, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів задоволено. Присуджено до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2238069 грн. 63 коп., зокрема: за 2015 рік 816200 грн. 00 коп.; за 2016 рік 1274130 грн. 84 коп.; за 2017 рік 147738 грн. 79 коп. та судовий збір у розмірі 8810 грн. 00 коп.

Згідно з Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09.10.2019, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2019 було скасовано та ухвалено нове рішення яким в задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020, постанова Миколаївського апеляційного суду від 09.10.2019 була скасована, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2019 залишено в силі.

Відповідно до вимоги від 25.06.2020, позивач звертався до відповідача з вимогою про необхідність сплати 3 % річних та інфляційних витрат, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист та копією зворотного повідомлення.

Згідно з постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д. О. від 20.07.2020, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 489/2893/18 закінчено.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник виконав лише 20.07.2020, не звільняє боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 нього Кодексу, за час прострочення.

Представник відповідача з посиланням на ч. 1 ст. 1214 ЦК України вказує, що прострочення виконання зобов`язання необхідно рахувати з часу коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави. А враховуючи, що між сторонами був судовий процес, прострочення вважає спірним, і вважає, що відповідач дізнався про те, що володіє майном без достатньої правової підстави, лише отримавши судове рішення Верховного суду України.

Суд частково погоджується з цією позицією, а саме з тим, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникає з моменту коли відповідач дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави.

Суд вважає, що отримавши повідомлення від позивача, відповідач дізнався, що володіє майном без достатньої правової підстави. Оспорювання цього факту не свідчить про те, що відповідач не знав і що прострочення не почалося. Оспорювання може відбуватись з різних причин, як добросовісної помилки та зловживання.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Враховуючи компенсаційний характер 3 % річних та інфляційних втрат суд приходить до висновку, що моментом виникнення прострочення є момент отримання відповідачем повідомлення від позивача про безпідставність набуття грошових коштів, незалежно від оспорювання цього відповідачем.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Адже інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України.

Суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що про необхідність повернення позивачу грошових коштів в сумі 2 238 069,63 грн. стало відомо лише 28.05.2020, оскільки на адресу відповідача була направлена вимога про повернення грошових коштів від 13.04.2018. Факт направлення вказаної вимоги підтверджується копією опису та копією квитанції від 13.04.2018.

Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає три відсотки річних та інфляційні втрати в розмірі 400395 (чотириста тисяч триста дев`яносто п`ять) грн. 59 коп., у тому числі: 144680,42 грн. три відсотки річних; 255715,17 грн. інфляційні втрати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 4003,96 грн.

Керуючись ст. ст. 89, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних та інфляційні втрати в розмірі 400395 (чотириста тисяч триста дев`яносто п`ять)грн. 59 коп., у тому числі: 144680,42 грн. три відсотки річних; 255715,17 грн. інфляційні втрати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 4003,96 грн.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 15.12.2020.

Суддя В. В. Кокорєв