Справа № 175/1945/18
Провадження № 2/175/629/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Новік Л.М.,

за участю секретаря Сапай О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту належності на праві сумісної власності житлового будинку та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності, під час розгляду справи позовні вимоги збільшила, в остаточній редакції від 31.07.2020 року з позовними вимогами звернулася до територіальної громади в особі Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту належності на праві сумісної власності житлового будинку та визнання права власності, в яких просила встановити факт належності на праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею, 84,8 м.кв, житловою площею 50,8м.кв., та господарських будівель та споруд: погрібу з шийкою (літ.Б), літної кухні (літ.В), навісу (літ.в-1,Д), сараю (літ.Г), вбиральні (літ.Е) ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Визнати за ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 84,8м.кв, житловою площею 50,8м.кв., та господарських будівель та споруд: погрібу з шийкою (літ. Б), літної кухні (літ. В), навісу (літ.в-1,Д), сараю (літ. Г), вбиральні (літ. Е), як на майно, набуте у спільну сумісну власність. Визнати за ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 84,8м.кв, житловою площею 50,8 м.кв., та господарських будівель та споруд: погрібу з шийкою (літ.Б), літної кухні (літ.В), навісу (літ.в-1, Д), сараю (літ.Г), вбиральні (літ.Е), у порядку набувальної давності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 1977 по 1985 рік, ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі, а з 1987 по 2008 рік проживала однією сім`єю із ОСОБА_6 . В цей період ними був зведений будинок АДРЕСА_1 . Будівництво будинку здійснювалося на підставі Свідоцтва на забудову садиби, згідно дозволу на забудову, наданого Рішенням Виконкому Дніпропетровської районної ради народних депутатів № 350 від 11.09.1974 року. Будівництво було завершено в 1978 році, підтвердженням чого є Акт по прийому в експлуатацію від 20.09.1984 року. Реєстрацію житлового будинку було здійснено в погосподарській книзі Любимівської сільської ради. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік, ОСОБА_6 помер. На її звернення до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за консультацією щодо отримання Свідоцтва про право власності на 1/2 частину спільно нажитого майна подружжя їй було повідомлено про неможливість оформлення Свідоцтва через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок. На її звернення до Реєстраційної служби (Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради) їй було відмовлено в прийнятті документів на реєстрацію права власності на 1/2 частину домоволодіння через те, що в усіх дозвільних документах значиться ім`я її покійного чоловіка і реєстрація права власності без його участі неможлива, а його участь, відповідно, неможлива також. Крім іншого, починаючи з моменту смерті ОСОБА_6 , у її постійному відкритому та безперервному володінні, відповідно, знаходиться інша 1/2 частина спірного домоволодіння. Після смерті спадкодавця у встановлений шестимісячний строк ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 прийняли спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори заяв про прийняття спадщини, що відповідає вимогам ст.ст. 1268-1270 ЦК України. Неповнолітній ОСОБА_5 прийняв спадщину згідно положень ч.4 ст.1268 ЦК України, та відповідно до ст. 1266 ЦК України є спадкоємцем першої черги за правом представлення, оскільки його батько ОСОБА_8 є сином спадкодавця і помер до відкриття спадщини (свідоцтво про смерть видане 22.07.2005 року Любимівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області). Проте, жодна з перелічених осіб за весь час, що пройшов з моменту смерті ОСОБА_6 не вчинили будь-яких дій стосовно спірного домоволодіння: право власності не оформили, догляд за будинком не здійснюють, взагалі не цікавляться нерухомим майном та не несуть тягар його утримання. Претензій від відповідачів щодо спірного майна не надходило. На протязі 10 років позивачка володіє спірним майном у повному обсязі. Дане нерухоме майно належить їй, так як у випадку відсутності належного догляду за будинком він вже давно був би зруйнований. Крім того, незважаючи на той факт, що після смерті ОСОБА_6 , вона дізналася, що шлюб між ними був розірваний, вона усе життя вважала даний будинок своїм, так як збудувала його разом зі своїм чоловіком.

Ухвалою судді від 25 травня 2018 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач ОСОБА_3 надала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, зазначила, що будівництво будинку було здійснено її батьком одноособово та майже повністю завершено до укладення шлюбу з позивачем, позивач не надала жодних безспірних та достатніх доказів її участі у будівництві спірного будинку, в тому числі не зазначено який саме внесок було здійснено нею. Спірний будинок входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_6 . Спадкоємцями першої черги є вона, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та спадкоємець першої черги за правом представлення ОСОБА_5 . Всі зазначені спадкоємці у встановленому законом порядку прийняли спадщину, про що зазначає й сам позивач. Позивач не є спадкоємцем ОСОБА_6 . В даній ситуації є неможливим застосування ст. 344 ЦК України шодо набувальної давності з огляду на наступне. Оскільки позивач була обізнана, що власником спірного будинку є її колишній чоловік, а також, що після його смерті спадщина була прийнята спадкоємцями, не можна вважати володіння позивачем майном померлого добросовісним.

З огляду на вищезазначене, враховуючи недоведеність участі позивача у будівництві спірного будинку, а також відсутність обставин добросовісності володіння позивачем майном, що входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 в цілях застосування положень ст. 344 ЦК України щодо набувальної давності, позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги вважає необґрунтованими, такими, що не відповідають положенням законодавства України. ОСОБА_6 приходився їй чоловіком, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 21 лютого 1986 року, актовий запис № 73. З дня укладення шлюбу та по день смерті вони проживали разом, в тому числі і в спірному будинку. Зазначила, що будівництво будинку було здійснено її чоловіком одноособово та майже повністю завершено до укладення шлюбу з позивачем, позивач не надала жодних безспірних та достатніх доказів її участі у будівництві спірного будинку, в тому числі не зазначено, який саме внесок було здійснено нею. Оскільки позивач була обізнана, що власником спірного будинку є її колишній чоловік, а також, що після його смерті спадщина була прийнята спадкоємцями, не можна вважати володіння позивачем майном померлого добросовісним. Просила відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_9 надала відповідь на відзиви відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в якому заперечувала проти твердження відповідачів, що будівництво житлового будинку розпочато у 1974 році, оскільки в Акті приймання в експлуатацію зазначено 1975 рік, тому будинок є спільною власністю подружжя. Також зазначила, що твердження відповідачів про те, що ОСОБА_6 з дня укладення шлюбу та по день смерті проживав разом із ОСОБА_2 , є нічим іншим як брехня, так як після того як ОСОБА_6 повернувся до своєї родини він ніколи не спілкувався ані з ОСОБА_2 , ані з її дочкою. З останньою він познайомився приблизно за рік до смерті та вона лише раз приходила у гості до нього. У спірному житловому будинку з моменту його побудови постійно проживала ОСОБА_1 , ОСОБА_6 деякий нетривалий час мешкав разом з ОСОБА_2 у її будинку, але ніколи не приводив її до житла своєї родини. Позовні вимоги вважає повністю обґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_3 25.10.2019 року надала заперечення на відповідь на відзив в яких вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 25 лютого 2020 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

У відкритому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_9 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Зоц А.О. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину будинку у спільно нажитому майні, щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частину в порядку набувальної давності заперечує та просить суд відмовити в задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Представник Любимівської сільської ради надав заяву про розгляд справи без участі їхнього представника.

Відповідач ОСОБА_5 до початку судового засідання надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_11 та померлий чоловік ОСОБА_12 отримали ділянку та будували будинок, ОСОБА_11 приймала участь у його будівництві. ОСОБА_2 це третя жінка ОСОБА_12 , він зійшовся з нею вже після будівництва будинку на недовгий проміжок часу, а потім повернувся жити до ОСОБА_1 в свій дім та залишок життя ОСОБА_12 так і залишився з нею проживати.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона знає ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_14 дуже давно, вони почали разом жити у 1976-1977 році і почали жити спочатку у старій хаті матері ОСОБА_15 , потім в 1978 році будувати будинок за адресою Будьонного і за рік збудували, поки будували будинок жили добре, потім ОСОБА_12 жив з іншою жінкою, але потім повернувся до ОСОБА_16 . За іншу сім`ю вона нічого не знає.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 знає більше 30 років, живе навпроти, знає її чоловіка, ОСОБА_18 перед смертю проживав зі своєю дружиною ОСОБА_16 за іншу сім`ю нічого не знає .

Суд, заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне.

З копії Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР вбачається, що ОСОБА_6 на підставі рішення Любимівської сільської ради Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 11.09.1974 року №350 дозволено проведення будівництва житлового будинку на 3 кімнати з житловою площею 29,9 кв.м. та надвірні будівлі: сарай, вбиральню по АДРЕСА_1 , строк початку та закінчення будівництва зазначено 16.09.1974-16.09.1977 р. (а.с.10-11 т.1).

З копії Акту робочої комісії по прийому в експлуатацію індивідуального жилого будинку, вбачається, що жилий будинок по АДРЕСА_1 , забудовником якого є ОСОБА_6 , будівництво закінчено 1978 року, прийнято в експлуатацію 20.09.1984 року. (а.с.12 т.1).

З копії свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 від 11 березня 1982 року вбачається, що ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_20 . (а.с.8 т.1).

З копії виписки із рішення народного суду Дніпропетровського району і області від 14.05.1985 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано, рішення суду набрало чинності 25.05.1985 року. (а.с.8 т.1).

З копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 від 01.08.2008 року, вбачається, що ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть №39 від 01.08.2008 року.

З довідки виданої Любимівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 03.04.2013 року №337, вбачається, що на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_15 в будинку по АДРЕСА_1 , були зареєстровані: дружина ОСОБА_11 з 14.01.1978 року по теперішній час.

Згідно довідки виданої Любимівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 03.11.2008 року №1640, вбачається, що житловий будинок, який належить померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 згідно записів в Погосподарських книгах сільської ради знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.19 т.1), адреса житлового будинку змінилася з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 у зв`язку з упорядкуванням поштових адрес (а.с.20 т.1).

Суд зазначає, що станом на момент побудови житлового будинку, виникнення права власності на житлові будинки та державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалось, зокрема, положеннями ЦК УРСР1963 року, Законом України від 25.12.1974 р. «Про державний нотаріат», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13.04.1979 р. за № 112/5, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 р., Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 р. № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Право власності на житлові будинки, споруди, може підтверджуватись, разом з записами у погосподарських книгах, і іншими в сукупності доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Отже, незважаючи на відсутність державної реєстрації права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 набув право власності на зазначений житловий будинок, оскільки будинок було побудовано до набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З наведених вище доказів вбачається, що вказаний житловий будинок було побудовано за час перебування ОСОБА_15 та ОСОБА_1 у шлюбі.

До даних правовідносин слід застосовувати Кодекс про шлюб та сім`ю, що був чинний на час набуття подружжя житлового будинку.

Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Приймаючи до уваги те, що житловий будинок побудовано в період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_15 та ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що він є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, Ѕ частина житлового будинку належить ОСОБА_1 , на праві спільної сумісної власності подружжя.

Посилання відповідача ОСОБА_2 у своєму відзиві з приводу того, що будинок був побудований лише її чоловіком ОСОБА_6 та що вона з моменту шлюбу та до його смерті постійно проживала разом з ним в тому числі і в спірному будинку, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, крім того повністю спростовуються показами свідків та матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене суд знаходить законні підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту належності на праві спільної сумісної власності спірного житлового будинку, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, як на майно, набуте у спільну сумісну власність.

Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання за позивачкою Ѕ частину житлового будинку за набувальною давністю, суд приходить до наступного.

Після смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_15 відкрилася спадщина на Ѕ частину вищевказаного житлового будинку.

На час смерті ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шлюб між ним та позивачем, ОСОБА_1 , було розірвано, та він перебував у шлюбних відносинах із ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 від 21.02.1986 року.

Із матеріалів справи вбачається, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є його діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 , онук за правом представлення ОСОБА_5 , які спадщину прийняли, що підтверджується матеріалами спадкової справи. (а.с. т.2).

Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Звертаючись із вказаними позовними вимогами, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що з часу будівництва житлового будинку так і після смерті ОСОБА_15 , тобто з 2008 року по цей час, проживає у спірному житловому будинку. Весь тягар утримання житла несе позивач, спадкоємці впродовж більше 10 років не цікавилися спадщиною, тому вона добросовісно, відкрито, безперервно володіла вказаним житловим будинком протягом тривалого часу, а тому на підставі ст.344 ЦК України вона вважає, що набула право власності на Ѕ частину житлового будинку, яка належала її колишньому чоловіку.

Суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ст. 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частина 3 статті 335 ЦК України передбачає, що безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Стаття 344 ЦК України встановлює, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

Отже, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_6 є спадкоємці, які спадщину прийняли у встановленому законом порядку, не позбавлені права на неї, тому з урахуванням положень норм цивільного кодексу України суд вважає, що в даному випадку наявні підстави для спадкування майна, що в свою чергу, виключає можливість застосування інституту набувальної давності.

Доводи представника позивача про наявність усіх умов для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю суперечать обставинам справи та ґрунтуються на помилковому розумінні положень ч.1ст. 344 ЦК України.

Крім того, судом також враховується, що у ст. 344 ЦК України йдеться про набуття особою права власності на нерухоме майно за набувальною давність, якщо ця особа добросовісно заволоділа чужим майном.

Разом з тим, позивач зареєстрована в спірному житловому будинку, є його співвласником. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що вона добросовісно саме заволоділа чужим майном.

З огляду на наведене, в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю слід відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 344, 1216, 1218, 1241, 1257, 1261, 1266, 1268 Цивільного кодексу України, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю від 1963 року, ст.ст.10, 11, 60, 197, 209, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту належності на праві сумісної власності житлового будинку та визнання права власності задовольнити частково.

Встановити факт належності на праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 84,8 м.кв., житловою площею 50,8 м.кв., та господарських будівель та споруд: погріб з шийкою (літ.Б), літньої кухні (літ.В), навісу (літ.в-1, Д), сараю (літ.Г), вбиральні (літ.Е) ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 84,8 м.кв., житловою площею 50,8 м.кв., та господарських будівель та споруд: погріб з шийкою (літ.Б), літня кухня (літ.В), навіс (літ.в-1, Д), сарай (літ.Г), вбиральня (літ.Е), як майно, набуте у спільну сумісну власність.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду може бути подано апеляційну скаргу.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Новік