ПОСТАНОВА

Іменем України

03 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 391/932/19

провадження № 22-ц/4809/1499/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 19.08.2020 та додаткове рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 27.08.2020, суддя Червонописький В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Компаніївського районного нотаріального округу Солодова Людмила Анатоліївна про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними в частині покупця та переведення права покупця за цими договорами,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Компаніївського районного нотаріального округу Солодова Людмила Анатоліївна про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними в частині покупця та переведення права покупця за цими договорами.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є її онуком.

Відповідач ОСОБА_3 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_2 , батько неповнолітнього помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті батька неповнолітній успадкував земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 7,5420 га кадастровий номер :02:000:0638 та частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що онук є неповнолітнім, його мати ОСОБА_3 від його імені уклала договір оренди землі (успадкованої сином) з ОСОБА_6 та отримала орендну плату наперед за весь строк оренди, в сумі 150 000,00 грн.

На сімейному обговоренні ОСОБА_3 пояснила, що придбала житловий будинок для неповнолітнього сина в якому останній зможе проживати після досягнення повноліття.

19.09.2015 ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 .

Враховуючи, що онук завершував навчання в школі в неї постало питання до ОСОБА_3 щодо подальшого навчання та забезпечення онука, а саме за які кошти вона буде навчати останнього та запропонувала продати придбаний нею будинок, однак ОСОБА_3 пояснила, що не зможе продати будинок, оскільки будинок зареєстровано на праві власності на її ім`я та ім`я ОСОБА_4 .

Позивач зазначив, що вказаними діями було порушено права її онука ОСОБА_2 , який є єдиним власником успадкованого після смерті батька, майна та позбавлено належної йому власності.

Просила суд визнати частково недійсним у частині покупців укладений 23.12.2015 між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0408 га кадастровий номер :50:004:0005, яка розташована по АДРЕСА_2 , перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати частково недійсним у частині покупців укладений 24.12.2015 між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1500 га кадастровий номер :50:004:0004, яка розташована по АДРЕСА_2 . Визнати частково недійсним у частині покупців укладений 24.12.2015 між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2 , перевівши право покупця за цим договором га ОСОБА_2 .

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 19.08.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 27.08.2020 вирішено питання про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції від 19.08.2020 та додаткового рішення суду від 27.08.2020 у зв`язку з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Зазначається, що спірне майно придбано за кошти, отримані ОСОБА_3 в рахунок орендної плати за земельну ділянку, належну неповнолітньому ОСОБА_2 , таким чином позивачем доведено походження коштів, за які було придбано спірне майно. Позивач правомірно звернувся до суду за захистом порушених прав неповнолітнього ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 позов визнали повністю, а тому позов мав бути задоволений. Крім того, суд не вирішив клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки сплата судового збору у розмірі 2500 грн. перевищує 5% річного доход позивача та є надмірним тягарем для неї, тим більше при зверненні до суду за захистом не власних інтересів, а інтересів неповнолітнього онука.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05.10.2020 відкрито апеляційне провадження.

ОСОБА_5 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вимоги апеляційної скарги визнала та зазначила, що дійсно продала свій будинок ОСОБА_2 і інтересах якого до неї звернулася його мати ОСОБА_3 ОСОБА_4 коштів на придбання будинку не надавав, але був присутній під час нотаріального посвідчення договорів.

ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що кошти за які придбавалось спірне майно були власністю її дитини ОСОБА_2 , а тому майно є теж його власністю. Розуміючи, що дійсною метою купівлі-продажу спірного майна був перехід права власності від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , вона помилилася, зареєструвавши його за особами, які реально не були покупцями спірного майна. Позов та вимоги апеляційної скарги визнає.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 27.10.2020 справу призначено до розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що згідно Договору купівлі-продажу від 24.12.2015 між ОСОБА_5 (за договором продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (за договором покупці), продавець передав у власність покупця належний їй житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , за ціною 75 336,00 грн по Ѕ частині на кожного. Договір посвідчений приватним нотаріусом Солодовою Л.А., та зареєстрований в реєстрі за №3044 ( а.с.37-38).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 23.12.2015 між ОСОБА_5 (за договором продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (за договором покупець), продавець передав у власність покупців належну йому земельну ділянку площею 0,0408 га, кадастровий номер :50:004:0005 по Ѕ частині на кожного, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , за ціною 4664,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Солодовою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №3048 ( а.с.34-35).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладеного 24.12.2015 між ОСОБА_5 (за договором продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (за договором покупець), продавець передав у власність покупців належну йому земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер :50:004:0004 по Ѕ частині на кожного, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , за ціною 10 000,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Солодовою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №3046 ( а.с.30-31).

Неповнолітній ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_9 (земельну ділянку 7,54га) 24.06.2015 (а.с.20)

ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 (а.с.26).

Суд першої інстанції зазначив, що з розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_6 орендну плату за дев`ять років користування земельною ділянкою в сумі 150 000 грн 19.11.2015, які мають витратитись на придбання житла неповнолітньому ОСОБА_2 (а.с.96).

Договір оренди землі, власником якої є неповнолітній ОСОБА_2 , укладений від імені неповнолітнього його законним представником ОСОБА_3 та ОСОБА_12 30.11.2015 строком на дев`ять років (а.с.90-95).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 його батьками значаться ОСОБА_13 та ОСОБА_9 (а.с.15).

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.17).

Суд першої інстанції зазначив, що за спірним договором купівлі-продажу неповнолітній ОСОБА_2 не є суб`єктом, наділеним в розумінні ст.387 ЦК України, правом витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, оскільки він не був власником спірного майна, а спірне майно належить на праві власності його матері та ОСОБА_4 , які набули його правомірно, у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 обрала невірний спосіб захисту прав неповнолітнього онука. Позивачем не наведено та не підтверджено належними доказами фактичні та юридичні підстави недійсності договорів купівлі - продажу.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Сторони в судове засідання не з`явились. Справа розглядалась відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Компаніївського районного нотаріального округу Солодова Людмила Анатоліївна про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними в частині покупця та переведення права покупця за цими договорами.

Вствновлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є онуком - ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 його батьками значаться ОСОБА_13 та ОСОБА_9 (а.с.15).

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.17).

Неповнолітній ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_9 (земельну ділянку 7,54га) 24.06.2015 (а.с.20)

Договір оренди землі власником якої є неповнолітній ОСОБА_2 укладений від імені неповнолітнього його законним представником ОСОБА_3 та ОСОБА_12 30.11.2015 строком на дев`ять років (а.с.90-95).

З розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_6 орендну плату за дев`ять років користування земельною ділянкою в сумі 150 000 грн 19.11.2015, які мають витратитись на придбання житла неповнолітньому ОСОБА_2 (а.с.96).

ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 19.09.2015 та змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 (а.с.26).

З матеріалів справи вбачається, що згідно Договору купівлі-продажу 24.12.2015 між ОСОБА_5 (за договором продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (за договором покупці), продавець передав у власність покупця належний їй житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , за ціною 75 336,00 грн по Ѕ частині на кожного. Договір посвідчений приватним нотаріусом Солодовою Л.А., та зареєстрований в реєстрі за №3044 ( а.с.37-38).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 23.12.2015 між ОСОБА_5 (за договором продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (за договором покупець), продавець передав у власність покупців належну йому земельну ділянку площею 0,0408 га, кадастровий номер :50:004:0005 по Ѕ частині на кожного, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , за ціною 4664,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Солодовою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №3048 ( а.с.34-35).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладеного 24.12.2015 між ОСОБА_5 (за договором продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (за договором покупець), продавець передав у власність покупців належну йому земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер :50:004:0004 по Ѕ частині на кожного, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , за ціною 10 000,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Солодовою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №3046 ( а.с.30-31).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено принцип «свободи договору», згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину наведені в ст. 203 ЦК України, згідно якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Сторонами спору про визнання недійсним правочину купівлі-продажу майнових прав є сторони договору, в даному випадку - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які наділені самостійними правами при вирішення окремого цивільного спору про визнання недійсним договору.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У ч. 1, 3 та 4 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором бо законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України закріплено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Сутність поділу майна подружжя полягає в тому, що за кожним з подружжя визнається право особистої власності на конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що покупцями відповідно до договору купівлі-продажу будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , за ціною 75 336,00 грн. від 24.12.2015 були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по Ѕ частині кожний.

Відповідно до п. 1.8. зазначеного договору покупці довели до відома продавця, а продавець взяв до уваги, що на момент придбання житлового будинку вони перебувають у шлюбі.

Встановлені обставини свідчать, що зазначений будинок перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Вартість будинку та земельних ділянок, які були придбані, становлять близько 90000 гривень.

Позивач посилається, що спірний будинок придбавався ОСОБА_3 для свого сина - ОСОБА_2 за кошти отриманні від здачі в оренду земельної ділянки.

Обов`язок по доведенню зазначених обставин покладається на позивача.

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені обставини і дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження, що спірний будинок придбаний за гроші, які були отримані ОСОБА_3 від передачі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 в оренду.

Приймаючи до уваги встановлені обставини суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині переведення прав покупця по спірних договорах на ОСОБА_2 є необґрунтованими, оскільки такі вимоги порушують права ОСОБА_4 , як співвласника спірного майна набутого в період шлюбу.

Питання відносно спільного майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не вирішувалось.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, що відповідачами визнано позов не знайшли свого підтвердження.

За правилами ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Якщо відповідач по справі визнав вимоги позивача і це визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у відповідності до частини четвертої статті 206 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити рішення про задоволення позову.

Згідно абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 визнали позовні вимоги позивача і не заперечують проти задоволення позову, однак зазначені дії суперечать закону і порушують права, свободи та інтереси ОСОБА_4 , який не визнав позов, то відповідно відсутні законні підстави для задоволення вимог позивача у зв`язку з визнанням позову відповідачами.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтоване стягнення з неї судового збору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що додаткове рішення підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з ч.3 ст.136 ЦПК України та ч.2 ст.8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 зазначала клопотання про звільнення її від сплати судового збору, посилаючись на майновий стан.

Однак, суд першої інстанції дане клопотання не вирішив та не виніс мотивовану ухвалу про розгляд даного клопотання, стягнувши з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 2522,40 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують,оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Додаткове рішення підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 19.08.2020 залишити без змін.

Додаткове рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 27.08.2020, скасувати.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: