Єдиний унікальний номер 227/4098/19
Номер провадження 22-ц/804/383/20
Головуючий у 1-й інстанції Кошля А.О.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Гапонова А.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 227/4098/19 за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2019 року (суддя Кошля А.О., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Добропілля Донецької області, повне судове рішення складено 30 жовтня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2019 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ») звернулося до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 25 листопада 2013 року Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» ОСОБА_1 на підставі кредитного договору №4463 було видано кредит у сумі 13 918,62 грн. 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк». ПАТ «ПУМБ» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк «Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та статутом. На баланс ПАТ «ПУМБ» внаслідок приєднання ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» була передана заборгованість за кредитним договором. Відповідач ОСОБА_1 не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 23 липня 2019 року складає 66 372,28 грн, з яких: 6 046,37 грн - заборгованість за кредитом, 5 639,99 грн - заборгованість за процентами, 30,00 грн - заборгованість за комісією, 54 655,92 грн - штрафні санкції. Позивач просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 921,00 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2019 року в задоволенні позовних вимог АТ «ПУМБ» відмовлено.

На вказане судове рішення позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ «ПУМБ».

Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність документів, які підтверджують видачу кредиту, зазначивши, що довідка, яка була надана позивачем, є зведеним обліковим документом, який формується банком у сертифікованому програмному комплексі, який призначений для видачі клієнтам-позичальникам. Крім того, не погоджується з застосуванням судом першої інстанції позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу позивача до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.

Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні в мотивувальний частині.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано документ з назвою «Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків» укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 25.11.2013 року та на підставі якого, як вказує позивач відповідачу надано кредит в сумі 13 918,62 грн. Водночас, у вказаному документі відсутня інформація про розмір кредиту.

19.07.2016 року ПАТ «Банк «Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк». Зазначена обставина підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

АТ «ПУМБ» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк «Ренесанс Капітал» та ПАТ «ПУМБ», що підтверджується витягом зі Статуту.

Позивач направив письмову вимогу (Повідомлення) відповідачу ОСОБА_1 на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту: АДРЕСА_1 , тому позивач виконав свій обов`язок щодо претензійної роботи належним чином.

Як вказує позивач, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 23.07.2019 року складає 66 372,28 грн, з яких: 6 046,37 грн - заборгованість за кредитом, 5 639,99 грн - заборгованість процентами, 30,00 грн - заборгованість за комісією, 54 655,92 грн - штрафні санкції, на підтвердження чого надано виписку з рахунку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості, а отже в силу принципу змагальності сторін, визначеного статтею 12 ЦПК України, позивач мав надати належні та допустимі докази надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та розміру заборгованості у випадку її наявності, чого ним зроблено не було. Крім того, суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності, що в силу вимог статті 267 ЦК України є правовою підставою для відмови в задоволенні позову.

Проте, колегія суддів частково не погоджується з мотивувальною частиною оскаржуваного судового рішення.

В статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Згідно статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З матеріалів справи випливає, що 25 листопада 2013 року ОСОБА_1 підписала Пропозицію укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта). В даній пропозиції зазначено валюту рахунку гривні (пункт 2.2), ліміт овердрафту 4 400,00 грн (пункт 2.3), строк користування овердрафтом 36 місяців (пункт 2.4), проценту ставку за користування овердрафтом 0,0001% річних при здійсненні розрахункових операцій в торгівельно-сервісній мережі за рахунок коштів овердрафту ( в межах ліміту); - 24,00% річних при здійсненні інших дебетових операцій по картковому рахунку за рахунок коштів овердрафту (в межах ліміту) (пункт 2.6), проценту ставку за користування несанкціонованим овердрафтом 24,00% річних (пункт 2.7), реквізити карткового рахунку (пункт 2.8) та реквізити сторін.

Крім того, вказана Пропозиція містить загальні умови договору кредитування, відкриття та ведення рахунків

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

За приписами частин 1 - 3 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Згідно частині 6 цієї ж статті у разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку з використанням електронних засобів оброблення інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-XIV Національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності.

Частинами 1, 2 статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року № 2121-III передбачено, що банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до абзацу 1 підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями (що було чинним на час виникнення правовідносин), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 Глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 р. № 254 (чинного на час виникнення правовідносин) визначено, що інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Згідно з пунктом 5.4. цього Положення Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 5.6 Положення від 18 червня 2003 р. № 254).

В апеляційній скарзі позивач посилається на Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Цією ж постановою Правління Нацбанку від 04 липня 2018 року № 75 були визнані такими, що втратили чинність постанова Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 р. № 566 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банківських установах України» та постанова Правління Нацбанку України «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» від 18 червня 2003 р. № 254.

Згідно п. 42 Положення від 04 липня 2018 року № 75 підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 57 цього Положення інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Вказана норма є аналогічною за змістом п. 5.1 Положення від 18 червня 2003 р. № 254.

Пунктом 51 Положення від 04 липня 2018 року № 75 визначено, що первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі.

Первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку (п. 52 Положення від 04 липня 2018 року № 75).

Надана позивачем Виписка з рахунка ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором 4463, не може бути підтвердженням існування боргу, оскільки з наданої довідки неможливо встановити період, за який утворився борг, його складові, зокрема, проценти, неустойка, а також суми на погашення заборгованості, що вносив відповідач. Зазначена виписка містить тільки загальні суми боргу, що не підтверджуються відповідними проведеними банківськими розрахунками, що позбавляє можливості встановити наявність підстав для задоволення вимог у відповідному розмірі.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що встановлений позивачем розмір неустойки за порушення зобов`язань по кредиту в розмірі 54 655,92 грн складається в тому числі й із суми плати за вчинення виконавчого напису, що свідчить про те, що між сторонами вже існував спір стосовно виниклої заборгованості по кредиту і банк здійснив дії по примусовому стягненню боргу шляхом видачі виконавчого напису нотаріуса. Однак, відомостей про суму такого стягнення та розміру погашеного за виконавчим написом боргу, не надав. Крім того, відповідно до змісту статті 549 ЦК України плата за здійснення виконавчого напису не може бути віднесена до неустойки, як виду відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надана позивачем виписка не є належним та допустимим доказом, з якого можна встановити наявність суми заборгованості та період, за який вона утворилася. Дана виписка фактично є довідкою банку про наявність заборгованості та її розмір станом на 13 вересня 2019 року, але не замінює собою виписку з особового рахунку клієнта.

Інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог АТ «ПУМБ» не надано, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та такими, що не впливають на висновок суду першої інстанції.

Проте, апеляційний суд вважає безпідставним в даному випадку застосування судом першої інстанції позовної давності.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від7 серпня 2019 року, справа № 2004/1979/12, у правовому висновку звернула увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, та у пунктах 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин вищенаведену норму права та дійшов помилкового висновку про відмову в позові банку у зв`язку з пропуском позовної давності, в той час як вказані позовні вимоги є необгрунтованими по суті.

Таким чином, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено частково з порушенням норм матеріального права. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити та змінити рішення в мотивувальній частині щодо застосування позовної давності.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення виключно в частині мотивів його прийняття, тому новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: В.Б. Азевич

А.В. Гапонов

І.В. Кішкіна