Справа № 755/6216/20
Провадження № 2-о/755/1228/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"08" грудня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,
при секретарі - Кравченко А.С.
за участю - представника заявника Клименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація, в особі офіційного представника Посольства Російської Федерації в України, Рада національної безпеки та оборони України, Міністерство соціальної політики, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :
Заявник, ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою, в якій просить суд: встановити факти, що мають юридичне значення, того що: неможливість заявника, вільно здійснювати своє право власності, щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганська) (1/2 квартири АДРЕСА_1 ), а також майном, що залишилось в квартирі та будинку, а також вимушене підкорення заявника окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, тощо, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, за сприяння фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що введено в дію Указом президента України № 126/2018 від 14 травня 2018 року.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_2 зазначає, що встановлення вказаних юридичних фактів для заявника, який перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), необхідно для визначення свого статусу, як особи постраждалої від агресивної політики Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей, що була здійснена за сприянням осіб на яких покладено санкції згідно Закону України «Про санкції», а також Указу Президента України №126/2018 від 14 травня 2018 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

А також, встановлення вказаних юридичних фактів буде мати юридичні наслідки, пов`язані з виникненням прав та обов`язків щодо отримання відповідних пільг, привілей та можливостей передбачених законодавством України, законодавством інших країн, міжнародним законодавством, а також шляхом притягнення до відповідальності країни-агресора та осіб, що підтримували та підтримують Російську агресію та окупацію Російською Федерацією півострову Крим та частини Луганської та Донецької областей України.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та Російською Федерацією, Договір між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку заявника, є державою-агресором, що свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Заявник став внутрішньо-переміщеною особою, оскільки його змусили залишити, покинути своє місце проживання у результаті, а також з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини з боку злочинних угруповань, російських окупаційних адміністрацій, російських найманців на території населеного пункту, де заявник мешкав зі своєю родиною до початку проведення антитерористичної операції. Зазначені обставини є загальновідомими, оскільки факт захоплення населеного пункту м. Луганськ, де постійно проживав ОСОБА_1 , визнаний правоохоронними органами України, а також даний населений пункт входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється (здійснювалася) антитерористична операція, який затверджений Кабінетом міністрів України. ОСОБА_1 з 07.05.2015 зареєстрований у м. Києві як внутрішньо переміщена особа, а до вимушеного переїзду разом із сім`єю мешкав у м. Луганськ, де мав у своїй власності нерухоме майно: Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , 7/18 частин будинку № «75-а» на АДРЕСА_3 . У зв`язку з бойовими діями у 2014-2015 р.р. в Луганській та Донецькій областях заявник позбавився можливості врятувати у повному обсязі свою власність.
Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року відкрито провадження у цій цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити у порядку окремого провадження, призначене судове засідання.
01 грудня 2020 року до суду від представника заінтересованої особи Ради національної безпеки та оборони України Данілов О. надійшли пояснення, в яких зазначає, що Рада національної безпеки та оборони України як координаційний орган з питань національної безпеки і оборони при Президентові України не може бути учасником цивільного процесу з огляду на відсутність у неї цивільної процесуальної правосуб`єктності. Апарат Ради національної безпеки і оборони України є державним органом, який здійснює поточне інформаційно-аналітичне та організаційне забезпечення діяльності Ради національної безпеки і оборони України. З огляду на вимоги Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» та Положення про Апарат Ради національної безпеки і оборони України, затвердженого Указом Президента України від 14 жовтня 2005 року № 1446, Апарат Ради національної безпеки і оборони України не наділений повноваженнями представляти Раду національної безпеки і оборони України в судових інстанціях.
Представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги заяви підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених у самій заяві.
Заінтересовані особи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, заяв, клопотань на адресу суду заінтересована особа Російська Федерація не надіслала.
Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованих осіб.
Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Заявник, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Луганськ, з 13 березня 1986 року був зареєстрований за адресою проживання: АДРЕСА_4 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с. 14).
Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, серед яких значиться м. Луганськ.
Відповідно до довідки від 07.05.2015 р. № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, 27 квітня 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійний проживав за адресою: АДРЕСА_4 , перемістився з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) у АДРЕСА_5 , що у Дніпровському районі м. Києва, де проживає і на даний час (а.с. 15).
Заявнику на праві спільної часткової власності належить наступне нерухоме майно: Ѕ частина квартири АДРЕСА_6 частин будинку АДРЕСА_3 (а.с.16, 17).
Таким чином, судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився та до квітня 2015 року проживав у м. Луганськ України, однак у квітні 2015 року, у зв`язку із тимчасовою окупацією частини території Луганської області, був вимушений покинути місце свого проживання.
Звертаючись до суду з даною заявою про встановлення юридичного факту того, що неможливість заявника, вільно здійснювати своє право власності, щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганська), а також вимушене підкорення заявника окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, тощо, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, за сприяння фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що введено в дію Указом президента України № 126/2018 від 14 травня 2018 року, заявник посилався на необхідність визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення
Частиною 1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України визначено перелік справ про встановлення факту, що розглядаються судом.
Зі змісту ч.2 цієї статті вбачається, що даний перелік не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих і майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку його встановлення.
Отже, для вирішення питання про те, чи може даний факт встановлюватись в порядку окремого провадження слід надати відповідь на два питання: чи залежить від встановлення даного факту виникнення, зміна або припинення особистих і майнових прав фізичних осіб-заявників у справі і чи не визначено законом іншого порядку для встановлення даного факту.
Як вже зазначалось вище, у поданій заяві заявником зазначено, що встановлення даного факту необхідно йому для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни.
Ця Конвенція, підписана у м. Женеві 12.08.1949, і ратифікована Українською РСР 03.07.1954.
Згідно зі ст.2 цієї Конвенції, на додаток до положень, які втілюються в мирний час, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.
В статті 3 Конвенції зазначено, що у разі збройного конфлікту, який не має міжнародного характеру й виникає на території однієї з Високих Договірних Сторін, кожна сторона конфлікту зобов`язана застосовувати як мінімум такі положення:
1. З особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.
Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб:
a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури;
b) захоплення заручників;
c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження;
d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні.
2. Підбирати поранених і хворих та надавати їм допомогу.
Безстороння гуманітарна організація, така, як Міжнародний комітет Червоного Хреста, може запропонувати свої послуги сторонам конфлікту.
Відповідно до ст.4 цієї Конвенції, особами, що перебувають під її захистом, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
Статтею 13 Конвенції визначено, що положення частини II (Загальний захист населення від деяких наслідків війни) стосуються всього населення країн, які перебувають у конфлікті, без будь-якої дискримінації за ознакою, зокрема, раси, національності, релігійних або політичних переконань, і спрямовані на полегшення страждань, спричинених війною.
8 червня 1977 року було прийнято два Додаткові протоколи до Женевських конвенцій: що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I); що стосується захисту жертв неміжнародних збройних конфліктів (Протокол II), які були ратифіковані Україною 18.08.1989.
Аналіз вищевказаних міжнародних нормативно-правових актів, дає змогу дійти висновку про те, що заявник є жертвою війни у розумінні положень міжнародного гуманітарного права, а саме Женевських конвенцій 1949 року.
Визначення характеру конфлікту, що спричинив неможливість заявника вільно здійснювати своє право власності щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області, а також вимушене підкорення заявника окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, тощо, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, не впливає на наявність чи відсутність такого статусу і перебування заявника під захистом вищевказаних положень міжнародного гуманітарного права.
При цьому, жоден з вищевказаних нормативно-правових документів, не вимагає від заявника отримання підтвердження такого статусу у компетентних органах держав- учасників конфлікту, зокрема у суді.
Наявність статусу жертв війни презюмується у випадку наявності збройного конфлікту, незалежно від причин його виникнення, кількості його сторін, його суб`єктів.
Отже, з цих підстав, суд доходить висновку про те, що заявник як особа, яка на момент виникнення збройного конфлікту на Сході України проживала на території Луганської області (м. Луганськ) та вимушена була переселитись, у зв`язку з його виникненням до м. Києва, знаходиться під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни.
За наведених обставин очевидним є те, що встановлення судом факту, про який просить заявник, ніяким чином не впливає на виникнення, зміну або припинення його особистих чи майнових прав.
24 лютого 2018 року набрав чинності Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року №2268-VIII (далі Закон №2268-VIII), метою якого слугувало визначення особливостей державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.
На законодавчому рівні при прийнятті даного Закону визначено те, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями.
Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.
07 лютого 2019 року Указом Президента України №32/2019 визначено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, зокрема, до вказаного Переліку включено місто Луганськ, Луганської області, де проживав заявник в даній справі до моменту вимушеного переселення.
Законом №2268-VIII у статті 2 визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Отже, чинним законодавством України визначено те, що внутрішнє переміщення осіб з тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей пов`язано зі збройною агресією Російської Федерації.

Системний аналіз чинного законодавства, яким урегульовано питання захисту мирного населення Донецької та Луганської областей, дає змогу дійти висновку про те, що вимушене переселення заявника у квітні 2015 року з окупованої території Луганської області (м. Луганськ) відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

З урахуванням діючих норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги обставини справи, судом підсумовується, що вимоги заявника про встановлення юридичного факту неможливості заявником вільно здійснювати своє право власності, щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганська) (1/2 квартири АДРЕСА_1 ), а також майном, що залишилось в квартирі та будинку, а також вимушене підкорення заявника окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, тощо, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, за сприяння фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що введено в дію Указом президента України № 126/2018 від 14 травня 2018 року, не є фактами, що мають юридичне значення, та за певних умов можуть бути наслідком вимушеного переселення заявника з тимчасово окупованої території, що свідчить про необґрунтованість вимог заяви, та є підставою для відмови у її задоволенні.

Окремо у судовому рішенні в даній справі, суд вважає необхідним зауважити про порушення в даній справі державного (юрисдикційного) імунітету суверенної держави Російської Федерації.

При зверненні до суду з заявою в порядку окремого провадження заявником визначено процесуальний статус Російської Федерації як заінтересованої особи у даній справі.

Відповідно до частини 3 ст. 42 Цивільного процесуального кодексу України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

У силу положень цивільного процесуального закону України Російська Федерація як заінтересована особа має статус учасника цивільної справи.

Державний імунітет це міжнародно-правова концепція (презумпція), що розвинулась з принципу par in parem not habet imperium (рівний над рівним не має влади). Відповідно до даного принципу жодна держава не підлягає юрисдикції іншої держави.

Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.
Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.
Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави має безумовний характер.
На думку суду, судовий імунітет держав поширюється на всі види провадження в судах іноземної держави, зокрема на окреме провадження.

При цьому звертає на себе увагу та обставина, що Закон України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 № 2709-ІV встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок та застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.
Стаття 79 цього Закону встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Для вирішення питання про те, чи можуть регулюватись взаємовідносини між заявником та Російською Федерацією положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право» необхідно встановити наявність приватноправових відносин між ними.
Як вже зазначалось вище, заявник просив суд встановити факт того, що його вимушене переселення в травні 2015 року з території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької та Луганської області.
«Збройна агресія», «окупація» є поняттями міжнародного гуманітарного права, яке є підгалуззю міжнародного публічного права і ніяким чином не викликає між заявниками та Російською Федерацією приватноправових відносин.
З цих підстав посилання на Закон України «Про міжнародне приватне право» у цій справі є необґрунтованим і його положення до даних правовідносин застосуванню не підлягають.
Зважаючи на те, що іноземна держава має судовий імунітет у судах іншої держави, суд вважає за необхідне зазначити про те, що рішенням Міжнародного Суду ООН від 03.02.2012 року в справі про юрисдикційні імунітети держав (Німеччина проти Італії (за участю Греції) визнано те, що Італія порушила юрисдикційний імунітет Німеччини, оскільки допустила пред`явлення до італійських судів цивільних позовів проти Німеччини, пов`язаних з порушенням міжнародного гуманітарного права Німецьким рейхом в 1943-1945 роках, допустила виконавчі дії відносно її власності, а також прийняла до виконання рішення судів Греції проти Німеччини, обґрунтовані порушеннями норм міжнародного гуманітарного права Німецьким рейхом на території Греції.
Під імунітетом держави від іноземної юрисдикції в загальному вигляді потрібно розуміти звільнення однієї держави від виконання нею «приписів влади (законодавчої, виконавчої, судової) іншої держави» як в районах, що знаходяться під суверенітетом останньої (тобто в межах його державної території), так і в районах, які знаходяться під юрисдикцією цієї іншої держави (наприклад, в його виключній економічній зоні або на континентальному шельфі). Комісія міжнародного права ООН в ході роботи над проектом статей про юрисдикційні імунітети держав і їх власності виходила з того, що «імунітет держави від юрисдикції іншої держави усталений принцип міжнародного права, хоча деякі основні його аспекти є предметом спорів і зазнали значних змін протягом ХХ сторіччя.
Юрисдикційний імунітет держави включає в себе судовий імунітет, імунітет від попередніх заходів забезпечення позову та імунітет від примусового виконання іноземного судового рішення. У зазначеному вище рішенні Міжнародного Суду ООН констатовано, що висновок комісії міжнародного права, згідно з яким норма про імунітет держави є загальною нормою міжнародного звичаєвого права і знаходить своє підтвердження в національному законодавстві, в судовій практиці, в заявах держав про право на імунітет і їх коментарях, що зроблені в ході роботи над Конвенцією ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року. Зокрема, в цьому рішенні зазначено, що заявляючи про свій імунітет або визнаючи його за іншою державою, держави за загальним правилом виходять з існування права на імунітет згідно з міжнародним правом і зобов`язання іншої держави поважати і дотримуватись цього права. Таке співвідношення права держави і його обов`язку безпосередньо пов`язане з тим, що норми про імунітет держави витікають з принципу суверенної рівності держав. Міжнародний Суд ООН у вказаній справі підкреслив, що норми про імунітет держави мають процесуальний характер і визначаючи, чи вправі суди однієї держави здійснювати юрисдикцію відносно іншої держави, вони не вирішують питання про правомірність або неправомірність дій останньої. Відповідно до міжнародного звичаєвого права імунітет держави не залежить від тяжкості дій, у вчиненні яких обвинувачується держава, або імперативного характеру норми, внаслідок порушення якої таке обвинувачення пред`явлено.
Згідно з позицією Міжнародного Суду ООН держава не втрачає імунітет в силу самого факту обвинувачення в порушенні міжнародного права захисту прав людини чи міжнародного гуманітарного права.
З огляду на викладене вище, залучення Російської Федерації до участі в справі за заявою ОСОБА_1 в якості заінтересованої особи, свідчить про те, що ухвалене судом рішення може вплинути на права суверенної іноземної держави, яка наділена юрисдикційним імунітетом, порушення якого може стати предметом розгляду Міжнародним судом ООН за аналогією зі справою Німеччини проти Італії (за участю Греції), рішення в якій, як зазначалось вище, було ухвалене 03.02.2012.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 89, 263, 264, 293, 315-319 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
У Х В А Л И В:
В задоволенні заяви ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ), заінтересовані особи: Російська Федерація, в особі офіційного представника Посольства Російської Федерації в України (м. Київ вул. Добровольчих Батальйонів, 5), Рада національної безпеки та оборони України (м. Київ вул. П.Болчана, 8), Міністерство соціальної політики (, м. Київ вул. Еспланадна, 8/10), про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст судового рішення складено 14 грудня 2020 року.

Суддя: