ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 615/1583/19 Головуючий суддя І інстанції Токмакова А. П.
Провадження № 22-ц/818/5645/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яцина В.Б. (суддя-доповідач),

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалуВалківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2020 року, постановлену у складі головуючого судді Токмакової А.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Харківській області, треті особи Шевченківський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Харківська місцева прокуратура №1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду,

встановив:

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Харківській області, треті особи Шевченківський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Харківська місцева прокуратура №1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду передано за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до Валківського районного суду Харківської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Зазначає, що спір виник не з приводу нерухомого майна, оскільки предметом спору є неналежне виконання відповідачами своїх обов`язків. Суд першої інстанції помилився передавши на розгляд справу до Дзержинського районного суду м. Харкова. Оскільки він визначив способом захисту cт. 1176 Цивільного кодексу України та Закон України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі за текстом - Закон №266/94-ВВ), то на підставі ч. 4 cт. 28 ЦПК України, відповідно до якої позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, тому позов було правильно подано до Валківського районного суду Харківської області.

Вважає, що суд першої інстанції на власний розсуд незаконно змінив предмет позову, оскільки предметом позову не є спір про нерухоме майно та визначення його правового режиму. Натомість, предметом позову в частині вимог до Головного управління Національної поліції в Харківській області є відшкодування майнової шкоди шляхом повернення належного Позивачу на праві власності нерухомого майна у вигляді вказаних вище квартир, яке було арештоване у кримінальній справі № 60091283 (у подальшому кримінальне провадження № 0001762) та після зняття арешту з майна та закриття кримінального провадження відносно Позивача не повернено.

Вказав, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірні правовідносини регулюються п.п. 2 та 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР, відповідно до якого у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягають відшкодуванню (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; та моральна шкода. Відповідно до ч. 2 cт. 4 Закону № 266/94-ВР майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. Викладені вимоги Закону передбачають, що нерухоме майно може повертатись не тільки в натурі, а й можуть повертатись рівноцінні жилі приміщення, місцезнаходження яких на стан розгляду справи ще не встановлено. Тож, посилання суду першої інстанції на ч. 1 cт. 30 ЦПК України є незаконним та необгрунтованим. Також, безпідставним є посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.09.2020 року у справі № 910/6644/18, оскільки предметом позову у вказаній справі є визнання недійсним правочину, а не вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, без повідомлення учасників справи.

Враховуючи особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, справа розглядається в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвалу про передачу справи на розгляд іншого суду, що зазначено у п. 9 ч.1 ст. 353 ЦПК України, яка входить до вичерпного переліку ухвал, які судом апеляційної інстанції розглядаються без повідомлення учасників справи (ч.2 ст.369, п.9 ч.1 ст.353 ЦПК України), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Передаючи справу на розгляд Дзержинському районному суду, за місцезнаходженням спірного нерухомого майна - квартир, суд першої інстанції обґрунтовано керувався правилами виключної підсудності.

Вказаним вимогам оскаржена ухвала відповідає у повній мірі.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Як вбачається з матеріалів справи у провадженні суду першої інстанції знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Харківській області, треті особи Шевченківський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Харківська місцева прокуратура №1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить суд:

- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 4 711 080 грн., в якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області повернути йому нерухоме майно в натурі, а саме: квартири АДРЕСА_1 , або надати рівноцінні жилі приміщення з безоплатною передачею у його власність.

У підготовчому судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, та уточнив позовні вимоги щодо повернення йому саме квартир АДРЕСА_1 .

Наполягав, що отримав право власності на спірне нерухоме майно в передбаченому законом порядку, але правовстановлюючі документи на квартири вилучені під час досудового розслідування, в зв`язку з чим заявив клопотання про їх витребування у органу досудового розслідування.

Зазначені квартири АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Дзержинського району м. Харкова.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стаття 27 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 41 та 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01 березня 2013 року, перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно з пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від пред`явлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ч. 2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Матеріали справи свідчать про те, що спір виник з приводу правового режиму нерухомого майна, яке розташовано на території Дзержинського району м. Харкова, а тому має розглядатися за місцезнаходженням майна, тобто за правилами виключної підсудності.

Отже, за наявності в позові вимог, що виникають з приводу нерухомого майна, визначальними для визначення підсудності справи є положення виключної підсудності, за якими позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Передаючи справу на розгляд Дзержинському районному суду, за місцезнаходженням спірного нерухомого майна - квартир, суд першої інстанції обґрунтовано керувався правилами виключної підсудності.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що з огляду на зміст спірних правовідносин позивач вправі вибрати підсудність за місцем свого проживання, оскільки однією з позивних вимог є зобов`язання Головне управління Національної поліції в Харківській області повернути йому нерухоме майно в натурі, а саме: квартири АДРЕСА_1 , або надати рівноцінні жилі приміщення з безоплатною передачею у його власність, які мають розглядатися за правилами виключної підсудності, за місцезнаходженням нерухомого майна. Позивач обгрунтовував позовні вимоги тим, що внаслідок незаконних дій відповідача він позбавлений права власності на нерухоме майно, а відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Безпідставними є посилання у скарзі позивача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.09.2020 року у справі № 910/6644/18, оскільки виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Доводи скарги спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що спір у цій справі виник саме з приводу незаконного позбавлення нерухомого майна (квартир), які розташовані на території Дзержинського району м. Харкова, що також тісно пов`язано з іншими вимогами, а тому позов має розглядатися за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням майна, тобто за правилами виключної підсудності, а не за місцем реєстрації позивача.

Оскільки спір виник щодо нерухомого майна, яке територіально розташоване у Дзержинському районі м.Харкова, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що згідно з правилами виключної підсудності відповідно до вимог статті 30 ЦПК України такий спір слід розглядати за місцезнаходженням вказаного майна, а не за місцем реєстрації позивача, тобто у Дзержинському районному суді м.Харкова.

Оскільки ухвалу постановлено з додержанням норм процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

УхвалуВалківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський.