Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 209/3670/15-ц

провадження № 61-19552св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової В. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Багбая Є. Д., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, прийняту у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П.,

Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 15 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ DZHCGA00000549, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 60 562,50 доларів США з кінцевим терміном повернення

15 квітня 2018 року. Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості за договором (за винятком винагороди, що сплачується

в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця,

в період сплати, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 773,18 доларів США згідно з графіком погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагородою, комісією.

Як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

від 15 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір іпотеки № DZHCGA00000549, згідно з яким іпотекодавець ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 234,3 кв.м, розташований на

АДРЕСА_1 . Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі

234 641,80 доларів США, яка за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 31 липня 2015 року становила 5 070 609,23 грн.

Банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 15 квітня 2008 року № DZHCGA00000549 у розмірі 234 641,80 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 липня 2015 року становила

5 070 609,23 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року у задоволенні позову

АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що відповідач допустив порушення терміну оплати кредиту, передбаченого пунктом 8.1.1 кредитного договору, про що позивачу стало відомо ще

у вересні 2008 року, однак до суду з позовом він звернувся лише у вересні 2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності, передбаченого умовами договору та статтею 257 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року

апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками про те, що внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, зокрема порушення термінів оплати з першого дня першого платежу, відбулося прострочення, а тому термін вимоги повернення банком кредиту наступив в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів, тобто 30 вересня

2008 року. З цим позовом банк звернувся 17 серпня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, ухвалити судове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідач судове рішення не оскаржив, тому Верховний Суд у силу частини першої статті 400 ЦПК України переглядає рішення апеляційного суду в межах доводів касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк».

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про пропуск строку позовної давності.

Суди попередніх інстанцій не дослідили в повній мірі умови кредитного договору. Пунктом 5.5 кредитного договору строк позовної давності визначено в п`ять років, а термін повернення кредиту - 15 квітня 2018 року (пункт 8.1 кредитного договору). Таким чином, строк позовної давності за вимогами про повернення кредиту в повному обсязі спливає 15 квітня

2023 року, а банк звернувся до суду з позовом до відповідача 13 серпня

2015 року, тобто до спливу строку позовної давності.

Заявник стверджує, що сторони узгодили питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення кошів, а саме: зажадати від позичальника повернення кредиту у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення (пункт 2.3.3 кредитного договору).

Відповідачу письмова вимога не направлялася, тому термін повернення кредиту не змінювався. Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що кредитні кошти надаються відповідачу на строк до 15 квітня 2018 року, а тому банк звернувся з позовною заявою до суду в межах строку позовної давності, що узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним

у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін, як такі, що ухвалені без порушень норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду у складі судді

Сердюка В. В. поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

У вересні 2020 року, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гульку Б. І., Луспенику Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

23 листопада 2020 року, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Воробйовій І. А., Гульку Б. І.,

Луспенику Д. Д. (головуючий), Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 15 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № DZHCGA00000549, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 60 562,50 доларів США з кінцевим терміном повернення

15 квітня 2018 року.

Відповідно до пункту 2.2.4 кредитного договору, позичальник зобов`язується погашати кредит у порядку, сумах і строки, передбачені пунктом 8.1 та пунктом 2.3.3 цього договору.

За умовами пункту 2.3.3 кредитного договору передбачено право банку односторонньо розірвати кредитний договір та вимагати повернення всієї суми кредиту в повному обсязі шляхом направлення позичальникові відповідного повідомлення у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами цього договору.

Згідно з пунктом 2.3.7 зазначеного договору банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої пунктами 8.1, 8.1.1, 8.1.2 цього договору,

у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених пунктом 2.3.3 кредитного договору.

За частиною другою пункту 8.1 кредитного договору погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця

в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 798,04 доларів США згідно з графіком погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагородою, комісією.

Відповідно до пунктів 8.1.1 та 8.1.2 кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит згідно порядку та в строки, визначені

в пункті 8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абзаці першому пункту 8.1 цього договору.

У разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1 (у тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), процентів, винагороди, пені (у повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на

120 календарних днів.

Пунктом 5.5 кредитного договору передбачено термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредиту, винагороди, неустойки - пені, штрафів тривалістю 5 років.

У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 15 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та

АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки № DZHCGA00000549, згідно якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 .

Із розрахунку встановлено, що станом на 31 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 квітня 2008 року

№ DZHCGA00000549 складає 234 641,80 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 липня 2015 року становить 5 070 609,23 грн, яка складається з: 54 547,07 доларів США - заборгованість за кредитом; 40 685,26 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 271,89 доларів США -комісія за користування кредитом; 126 953,14 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 11,57 доларів США - штраф (фіксована частка); 11 172,87 доларів США - штраф (процентна складова).

Відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку із пропуском банком строків позовної давності у цій справі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі -

в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сторони договору визначили позовну давність тривалістю 5 років.

Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14).

У пункті 8.1.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит згідно з порядком та в строки, які визначені у пункті 8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абзаці першому пункту 8.1 цього договору.

Крім того, пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в такому порядку:

щомісяця в період сплати (період сплати вважати з 20 по 25 число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж)

у сумі 798,04 доларів для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагороді, комісії.

Згідно з пунктом 8.1.2 кредитного договору, у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1 на 120, календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) - останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто змінили строк виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Такі висновки узгоджуються з висновками, зробленими в постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16.

Із наданих позивачем розрахунків встановлено, що починаючи з 20 травня

2008 року позичальник ОСОБА_1 допускав погашення заборгованості не в повному розмірі, а з 03 березня 2009 року банк розпочав нарахування простроченої заборгованості за кредитом. Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 провів 20 березня 2009 року, який зараховано на погашення процентів за користування кредитом, винагороди та комісії.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору, змінився строк виконання основного зобов`язання (пункт 8.1 кредитного договору), та банк мав право з 31 липня 2009 року (період з 20 по 25 березня 2009 року + 120 календарних днів) і протягом п`яти років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише 17 серпня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, обумовленого сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитом, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що

у зв`язку з неналежним виконанням умов договору, змінився строк виконання основного зобов`язання (пункт 8.1.2 кредитного договору), однак не звернули увагу на те, що позичальник хоча і не виконував умови договору в частині внесення щомісячних платежів у повному обсязі, однак прострочення виконання зобов`язання на 120 день допустив лише у березні 2009 року. Таким чином, суди попередніх інстанцій помилково вважали, що термін вимоги повернення кредиту у банку настав з 30 вересня 2008 року,

а не з 31 липня 2009 року, тобто в останній день місяця на який припадає

120 день з дня внесення останнього платежу за кредитним договором. Однак це не впливає на правильність висновків судів щодо пропуску банком строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що строк позовної давності слід відраховувати з дати закінчення строку, на який було видано кредит, оскільки банк не пред`являв письмової вимоги до відповідача про повернення всієї суми кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки не узгоджуються

з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року

у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19), яким визначено, що у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не дає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги загалом аналогічні викладеним в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, переважно зводяться до незгоди

з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін. Не може бути скасовано правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк