_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-з/947/152/20
УХВАЛА

21.01.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Кирикової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження заяву представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрактні Матеріали» про забезпечення позову по цивільній справі №947/31399/19 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрактні Матеріали» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

21 грудня 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрактні Матеріали» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування витрат, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12 серпня 2019 року грошові кошти в сумі 137912 гривень 22 копійки та судові витрати.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23.12.2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк терміном в п`ять днів з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків поданої заяви.

13.01.2020 року заявником надано до суду заяву про усунення недоліків поданої заяви, до якої надано оригінал квитанції про сплату судового збору.

Оглянувши надані до суду документи, суддею встановлено, що позивачем усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали судді від 23.12.2019 року.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21 січня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.

Одночасно з позовною заявою представником позивача було надано до суду заяву про забезпечення позову, в якій представник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «Кіа Sorento», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin-код НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 13.03.2018 року ТСЦ1547.

В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 12 серпня 2019 року сталась дорожньо-транспортна пригода з вини ОСОБА_1 , внаслідок чого пошкоджено транспортний засіб марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить позивачу по справі.

Позивач також стверджує, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу склала 201282 гривні 22 копійки, з яких відшкодовано ПрАТ «УАСК АСКА» відповідно до полісу ЕР-110858374 від 02.08.2019 року в сумі 63370 гривень 00 копійок.

Як стверджує позивач у позові, відповідачка у добровільному порядку відмовилась відшкодувати недостатню суму відновлювального ремонту у розмірі 137912 гривень 22 копійки, що стало приводом для звернення до суду з цим позовом.

Також позивач зазначає, що відповідачці належить на праві власності транспортний засіб марки «Кіа Sorento», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin-код НОМЕР_2 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 13.02.2019 року НОМЕР_5 .

Іншого рухомого чи нерухомого майна, як зазначає позивач, відповідачці на праві власності не належить.

Як стало відомо позивачу з відкритих джерел в мережі Інтернет, відповідачкою здійснюються дії з продажу належного їй на праві власності транспортного засобу, за 5500 доларів США, що еквівалентно 129600 гривень.

На підставі викладеного, позивач вважає, що у разі задоволення позовних вимог, у разі відмови відповідачки від добровільного виконання рішення суду, за рахунок вказаного транспортного засобу можливо буде задовольнити вимоги стягувача, з урахуванням того, що ціна позову співрозмірна з вартістю майна, за яку відповідачкою його виставлено на продаж. У разі не вжиття заходів забезпечення позову, позивач вважає, що відповідачкою буде здійснено продаж вказаного транспортного засобу, що може ускладнити виконання майбутнього рішення суду.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Подана позивачем заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та таким чином вона підлягає невідкладному розгляду.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

2. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

З наданих до суду документів, судом встановлено, що дійсно між сторонами по справі виник спір стосовно відшкодування вартості відновлювального ремонту автомобіля марки Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_4 , розмір якого заявлено позивачем до стягнення у розмірі 137912 гривень 22 копійки.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ сто воно зареєстрованих транспортних засобів від 13 грудня 2019 року, транспортний засіб марки «Кіа Sorento», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin-код НОМЕР_2 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 13.02.2019 року НОМЕР_5 , належить на праві власності ОСОБА_1 .

У той же час про існування загрози можливого рішення суду, позивач у заяві стверджує лише на те, що як йому відомо, на цей час ОСОБА_1 здійснює дії з відчуження зазначеного майна, а відтак існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Однак, позивачем не надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що існує будь-яка реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з урахуванням того, що вказаний транспортний засіб не є предметом розгляду.

Крім того позивачем не надано доказів того, що існують підстави вважати, що відповідачем будуть здійснюватись дії з ухилення від виконання майбутнього рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, з урахуванням того, що позивачем не надано доказів, що останнім здійснювались дії з позасудового врегулювання спору.

Також позивачем не надано до суду доказів, що відповідачем взагалі здійснюються будь-які дії спрямовані на відчуження спірного нерухомого майна про що зазначено позивачем у заяві, оскільки надана до суду фотокопія з мережі Інтернет за посиланням: http/www.rst.ua, не є належним доказом, та не містить жодної ідентифікуючої інформації, що це здійснюються саме відповідачем та стосовно вказаного автомобіля.

Також не заслуговують до уваги посилання позивача, що відповідач не має у власності будь-якого рухомого чи не рухомого майна, оскільки надана до суду інформаційна довідка за №192976372 від 13.12.2019 року сформована за об`єктом нерухомого майна будинок АДРЕСА_1 , та жодним чином не відображає наявність у власності будь-якого іншого майна у відповідача.

Отже, позивачем не доведено, що не вжиття заявлених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, а також існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

На підставі викладеного, суд зазначає, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

На підставі викладеного, суд вважає заяву позивача про забезпечення позову необґрунтованою, а відтак не підлягаючою до задоволення.

Також дії суду не порушують права позивача, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву позивача про забезпечення позову слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрактні Матеріали» про забезпечення позову по цивільній справі №947/31399/19 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрактні Матеріали» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 21 січня 2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.