Справа № 629/1974/18
Номер провадження 2/629/24/20
13.01.2020 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання - Котяй А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лозова в порядку загального позовного провадження цивільну справу №629/1974/18 за уточненим первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Лозівського МНО Харківської області Руденко Тетяна Василівна, про визнання договору міни недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Лозівська Державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, представник ОСОБА_1 за ордером- адвокат Соколова Раїса Іванівна, представник ОСОБА_2 за ордером - адвокат Свистун Андрій Володимирович, представник ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_5 ,-
(тобто вже після заяви позивача до Царедарівської сільскої ради) за договором міни від 10.07.2003 року за ОСОБА_2 .10.07.2003 року ОСОБА_6 обміняв вище зазначені земельні ділянки на свиню відгодовану, внаслідок чого було здійснено обхід мораторію на заборону відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Враховуючи те, що обміненими можуть бути земельні ділянки за схемою лише «пай на пай», даний договір є незаконним, а тому повинен вважатися недійсним.
06.06.2018 року провадження по справі відкрито, розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження, надано сторонам строк для подання заяв по суті.
23.06.2018 року приватний нотаріус Руденко Т.В. надала пояснення на позов, в яких зазначила про те, що проти вимог позивача заперечує у зв`язку з їх незаконністю та необґрунтованістю. ОСОБА_4 зазначила, що твердження позивача щодо обходу мораторію є хибним, так як застосовуватись повинні норми Цивільного кодексу УРСР, а не ст.715 Цивільного кодексу України. Також нотаріус вказував на те, що заборона на відчуження земельних ділянок шляхом міни була введена в Земельний кодекс України тільки з 06.10.2004 року. Враховуючи вказане, ОСОБА_4 зазначив, що договір міни від 10.07.2003 року відповідав вимогам закону, а померлий ОСОБА_6 , який здійснив даний обмін за життя, ніяким чином не порушив права позивача, так як на момент укладення договору міни ОСОБА_1 не мала права на земельну ділянку. Також нотаріус зазначив, що з моменту укладення договору пройшло понад 14 років, а тому строки позовної давності щодо його оскарження спливли. Зважаючи на вказане, ОСОБА_4 просила відмовити позивачу в позові.
26.06.2018 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначено, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, так як мораторію на міну земельної ділянки на час укладення договору не було, доказів відношення позивача до земельної ділянки, яку обміняли, не надано. Також представник вказав, що на момент смерті ОСОБА_6 не був власником обміняної ділянки, а строк позовної давності вже сплив. Враховуючи викладене, адвокат просив відмовити в задоволенні позову. Разом з відзивом представник відповідача подав заяву про розгляд справи в порядку загального провадження.
Ухвалою від 11.07.2018 року заяву про розгляд справи в порядку загального провадження задоволено та призначено справу до підготовчого судового розгляду.
14.09.2018 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якій вказала, що не може погодитися з доводами представника відповідача, так як договір міни земельної ділянки на момент укладення спірного договору був можливим, однак в Земельному кодексі України було чітко визначено, що обмін можливий лише за схемою «пай на пай», а не на свиню. Твердження представника відповідача щодо того, що вона не має відношення до обміняної земельної ділянки площею 7, 1056 га, не є обґрунтованими, так як у її батька було дві земельні ділянки загальною площею 7, 1056 га і саме на таку земельну ділянку площею 7, 1056 га видано Державний акт та укладено договір міни. Щодо позовної давності позивач вказала, що свідоцтво про право на спадщину вона отримала в 2006 році, однак тільки в 2017 році вирішила обробляти землі самостійно та звернулася до відповідних органів про виділення в натурі даних земельних ділянок, після чого і дізналася про існування договору міни. Також ОСОБА_1 вказала, що відповідач зареєстрував даний договір 14.03.2017 року, тобто після її звернення до Царедарівської сільської ради, а тому твердження, що ОСОБА_6 був власником земельної ділянки тільки до 2003 року не ґрунтується на документах і коли позивач оформлювала спадщину, нею нотаріусу надавася витяг з реєстру, в якому зазначено було власником саме ОСОБА_6
20.09.2018 року представником відповідача було надано заперечення на відповідь на відзив, в якому було вказано, що позивачем у відповіді факти перекручені та не відповідають дійсності з огляду на викладене у відзиві, а також зважаючи на те, що ОСОБА_6 не міг передавати у спадщину земельну ділянку площею 7, 1056 га, так як перестав бути її власником після укладення договору міни. Також представник вказав, що сертифікат на земельну ділянку (пай) від 17.06.2000 року №8353, посилання на який міститься в свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 05.07.2006 року, є недійсним з 02.01.2003 року. Представник відповідача зазначив, що строк позовної давності необхідно рахувати з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто з 05.07.2006 року. Щодо відношення позивача до земельної ділянки, ОСОБА_1 так і не надала жодних доказів. У зв`язку з чим, представник просив відмовити у задоволенні позову.
17.10.2018 року ухвалою задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Руденко Т.В. договір міни між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 від 10.07.2003 року за №4349. 22.10.2018 року нотаріусом надано спірний договір.
13.12.2018 року до суду позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій ОСОБА_1 повторно зазначила інформацію вказану в позові та відповіді на відзив, а також додатково вказані положення статтей, якими обґрунтовуються вимоги.
22.01.2019 року представник відповідача подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.07.2006 року ВСХ №812085, виданого ОСОБА_1 Лозівською Державною нотаріальною конторою - недійсним. Свої вимоги представник відповідача обґрунтовував тим, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.07.2006 року є незаконним, так як воно ґрунтується на сертифікаті на право на земельну ділянку (пай) від 17.06.2000 року №8353, який з 02.01.2003 року є недійсним. Враховуючи викладене, у ОСОБА_1 відсутні будь-які права на обміняну земельну ділянку та право на звернення до суду з даним позовом, так як на час укладення договору ОСОБА_1 не мала жодних прав на спірну земельну ділянку, а на момент смерті ОСОБА_6 вже також не мав права власності на обміняну ділянку, яка відповідно не може успадкуватися. Враховуючи викладене, представник відповідача просив визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.07.2006 року недійсним.
05.02.2019 року на уточнений позов ОСОБА_1 приватним нотаріусом подано пояснення, в яких ОСОБА_4 наголошувала на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності, на момент відкриття спадщини спірна земельна ділянка площею 7, 1056 га не входила до складу спадщини, так як була обміняна за договором від 10.07.2003 року на свиню відгодовану.
08.02.2019 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що договір міни є відчуженням земельної ділянки, що є незаконним, обмін міг здійснюватися лише за схемою «пай на пай», правочин набуває чинності з моменту його державної реєстрації. Позивач також надала заперечення на пояснення нотаріуса, в яких вказала, що те, що й у відповіді на відзив.
21.02.2019 року позивач за первісним позовом подала до суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначила, що зустрічна позовна заява подана з порушеннями ст.193 ЦПК України, позивач за зустрічним позовом не відноситься до кола осіб, які мають право на оспорювання чи визнання недійсним свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом, оскільки ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_6 . Враховуючи вказане, ОСОБА_1 наголошувала на необґрунтованості зустрічного позову. Також позивач за первісним позовом надала суду заяву, в якій вказала, що видача їй свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 7, 68 га в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 ніяким чином не порушує прав ОСОБА_2 , оскільки він не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 та не є учасником даних правовідносин. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила відмовити у прийнятті зустрічного позову.
Ухвалою від 08.04.2019 року було прийнято зустрічний позов та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
27.05.2019 року представником позивача за зустрічним позовом(відповідача за первісним позовом) ОСОБА_2 -адвокатом Свистуном А.В. було подано клопотання про витребування доказів у Лозівській державній нотаріальній конторі та Державній реєстраційній службі.
Ухвалою від 27.05.2019 року клопотання адвоката Свистуна А.В. задоволено в повному обсязі.
У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом(відповідача за зустрічним позовом) зазначила все викладене в первісному позові, уточненому позові, відзиві та відповіді на відзив, у зв`язку з вказаним просила первісний позов задовольнити в повному обсязі, а в зустрічних позовних вимогах відмовити.
У судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 підтвердила викладене її представником та пояснила, що згідно заповіту отримала земельну ділянку, однак вважає, що має право і на обміняну земельну ділянку.
У судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) ОСОБА_2 - ОСОБА_3 виклав все те, що було зазначено у зустрічному позові, відзиві та заперченнях, враховуючи зазначене просив відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічні вимоги просив задовольнити.
У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) ОСОБА_2 підтвердив вказане його представником.
Представник третьої особи за зустрічним позовом просив відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічні вимоги залишив на розсуд суду.
Перевіривши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини.
Згідно Державного акта серії Р2 №765815(а.с.13), ОСОБА_6 на підставі розпорядження голови Лозівської райдержадміністрації від 10.12.2002 року №568 була передана земельна ділянка площею 7, 1056 га, яка розташована на території Царедарівської сільської ради, КСП «Жовтень» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У відповіді Царедарівської сільської ради Лозівського району від 20.03.2017 року (а.с.17) зазначено, що земельна ділянка площею 7, 1056 га, на яку ОСОБА_6 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №765815, згідно договору міни від 10.07.2003 року(а.с. 79) була обміняна ОСОБА_6 на свиню відгодовану, яка належала ОСОБА_2 на підставі накладної №2044 від 10.07.2003 року, виданої ПОСП ім.Л.Г.Хворостяного.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.11).
Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, свідоцтво про право на спадщину на цілу частку спадкового майно було видано ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва від 17.02.2006 року(а.с.12). та матеріалами спадкової справи(а.с.154-176). В копії свідоцтва, наданому позивачем за первісним позовом, зазначено право на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень», яке знаходиться у с.Царедарівка, Лозівського району, Харківської області, розміром 7, 68 умовних кадастрових гектарів, даний пай належав спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ХР №0221459, хоча в копії свідоцтва, який наявний в матеріалах спадкової справи(а.с.168), вказано, що пай ОСОБА_6 належав на підставі сертифікату серії РН №895976.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до положень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова), підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину, відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві.
Позов про визнання договору міни недійсним позивач пред`явила з підстав його вчинення в обхід порядку обміну, який було визначено законодавством, та в обхід нормам щодо неможливості відчуження земельної ділянки. Визнання договору міни недійсним необхідно позивачу для отримання спадщини, яка складається з землі, переданої за спірним договором міни.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст. 392 ЦК України, у разі, якщо право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою, таке право підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання.
Однак, як вбачається зі змісту договору міни та з викладеного у свідоцтві про право власності, спірний правочин не може порушувати прав ОСОБА_1 як спадкоємця, так як на момент смерті ОСОБА_6 спірна земельна ділянка не належала спадкодавцю. Як вказано в свідоцтві про право на спадщину за заповітом, до спадкового майна після смерті ОСОБА_6 належить земельна ділянка розміром 7, 68 га., що свідчить про те, що ніякого відношення до земельних ділянок обміняних за спірним договором ОСОБА_1 не має.
Враховуючи вищевикладене, твердження позивача за первісним позовом щодо набуття права власності на землю ОСОБА_2 після державної реєстрації договору, а не в момент укладення, а також посилання на невідповідність та незаконність договору не будуть взяті до уваги судом, оскільки на час укладення договору міни, а саме 10.07.2003 року, Цивільним кодексом УРСР від 18.07.1963 року були лише передбачені підстави для визнання договору недійсним, однак договір був укладений згідно чинного на той час законодавства, що свідчить про відсутність підстав для визнання договору недійсним. На момент укладення договору не було заборони на відчуження земельної ділянки шляхом міни, дана заборона була введена в Земельний кодекс України тільки з 06.10.2004 року, що підтверджує законність договору.
Також, слід зазначити, що з набранням 01.01.2004 року чинності Цивільним кодексом України, ч.1 ст.220 ЦК передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, що свідчить про те, що підстав для визнання договору нікчемним не має, так як договір міни від 10.07.2003 року посвідчено приватним нотаріусом Руденко Т.В. Лозівського міського нотаріального округу Харківської області та зареєстровано в реєстрі за №4349.
Крім того, відповідно до договору міни від 10.07.2003 року ОСОБА_1 не була учасником спірного правочину, а тому не має жодного відношення до спірної земельної ділянки.
Відповідно до матеріалів справи, зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що спір за первісним позовом відсутній, так як договір міни укладено відповідно до законодавства та земельна ділянка на момент смерті ОСОБА_6 належала ОСОБА_2 . У зв`язку з цим, первісний позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню.
Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК).
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
На підставі ч.2 ст.80 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність доказів порушення прав чи інтересів, які б підлягали захисту в судовому порядку, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні уточненого первісного та зустрічного позову.
Питання судових витрат вирішується судом відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивачів.
На підставі ст.ст.203-204, 215, 392, 1216-1218 ЦК України, керуючись ст.ст.4,12,76-77,80-82,141,263,265 ЦПК України, суд,-
У задоволенні уточненого первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Лозівського МНО Харківської області Руденко Тетяна Василівна, про визнання договору міни недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку - відмовити в повному обсязі.
У задоволенні зустрічного позову представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Лозівська Державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним- відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене в Харківський апеляційний суд через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення було виготовлено 22.01.2020 року.

Інформація про сторони:

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Царедарівка, Лозівського району, Харківської області, ІПН НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Лозова, Харківської області, ІПН НОМЕР_4 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа за первісним позовом - Приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області - Руденко Тетяна Василівна, адреса: АДРЕСА_4.

Третя особа за зустрічним позовом - Лозівська Державна нотаріальна контора Харківської області, адреса: Харківська область, м.Лозова, вул.М.Грушевського, 7.

Суддя Т.О.Каращук