Справа № 460/1839/18 Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/2794/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Назаркевича Сергія Михайловича на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 04 липня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСББ «Івана Хрестителя 64» про усунення перешкод в користуванні майном, що перебуває у спільній сумісній власності.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться у багатоквартирному будинку. По сусідству з ним у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживає відповідач, який самовільно зайняв та закрив на навісний замов вхід до приміщення, у якому зберігались контейнери для твердих побутових відходів, коли у будинку працював сміттєпровід. На даний час зазначене приміщення фактично за призначенням не використовується, а служить виключно як допоміжне приміщення для зберігання особистих речей позивача. Він, як мешканець багатоквартирного будинку, має однакове право на користування допоміжним приміщенням, як відповідач. Відповідач протиправно чинить йому перешкоди у користуванні допоміжним приміщенням, не дає можливості таким користуватись. Вважає, що до даного технічного приміщення повинні мати доступ всі мешканці житлового будинку даного під`їзду.

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 04 липня 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні нежитловим приміщенням, яке знаходиться у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , яке використовувалось для розташування контейнерів для збору твердих побутових відходів, шляхом надання фактичного доступу до вказаного приміщення.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Назаркевич С.М., вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що в судовому засіданні 03.07.2019 року позивач ствердив, що він самостійно забив цвяхами двері до спірного приміщення, а відтак порушене право позивача не може підлягати захисту на підставі ст. 16 ЦК України, оскільки сам позивач обмежив доступ до такого приміщення. Зазначає, що спірне приміщення повинно використовуватись за призначенням, однак факт закриття чи не закриття сміттєпроводу судом не з`ясовувався, а позивач вказав, що хоче використовувати приміщення для зберігання картоплі. Звертає увагу на те, що справа розглядалась судом в порядку спрощеного судового провадження, а тому позивачем було пропущено строк на подання клопотання про виклик свідка, яке було подано після першого судового засідання у справі, доказів неможливості подання його раніше позивачем надано не було. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Cтаттею 1, ч. 1 ст. 5, ч.1 ст. 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», зокрема, врегульовано особливості здійснення права власності у багатоквартирному, визначено, що спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, приміщення загального користування, у тому числі допоміжні, до яких належать приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, воно не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

Так, багатоквартирні житлові будинки мають житлові приміщення, приміщення загального користування (допоміжні) та нежилі приміщення. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир ставали одночасно і співвласниками допоміжних приміщень будинку (п.2 ст.10 Закону). Нежилі приміщення житлового фонду при приватизації об`єктом приватизації не були, оскільки підлягали передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (п.9 ст.8 Закону).

Статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

З аналізу зазначених нормативно-правових актів вбачається, що основним при визначенні статусу приміщення слід вважати його функціональне призначення.

Отже, приміщення для отримання статусу допоміжного має слугувати для: 1) забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку; 2) забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року (№4-рп/2004) допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та ін.) передаються безплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників, вступу до нього, тощо.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (надалі по тексту - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) є джерелом права.

У пункті 51 Рішення ЄСПЛ від 10.05.2010 року справа «Серявін проти України» № 4909/04 зазначено, що труднощі тлумачення застосованого законодавства протягом перехідного періоду стали предметом розгляду Конституційного Суду України, який зрештою дав роз`яснення цього питання, визнавши наявність у власників квартир автоматичного права часткової власності на допоміжні приміщення відповідного будинку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»", допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Вказані норми є спеціальними відносно норм Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» щодо визначення правового статусу нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку і визначальним для правильного вирішення спору є встановлення того, чи відноситься спірне приміщення до допоміжних чи є нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення, тощо) залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 належить на праві спільної сумісної приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Право власності на вказану квартиру позивачем зареєстровано 03.12.2012 року.

На звернення ОСОБА_3 до Будинкоуправління №1 Яворівської КЕЧ району, працівниками підприємства в складі комісії: інженера з ремонту БУ №1 ОСОБА_5 , газоелектрозварювальника БУ №1 ОСОБА_6 , начальника модульних котелень ОСОБА_7 було проведено обстеження, в результаті чого встановлено, що вхідні двері до технічного приміщення, яке відповідно до проекту будівництва даного будинку використовувалось для зберігання контейнера по збору твердих побутових відходів із вище розташованого сміттєпроводу, який на даний час законсервований та не використовується за призначенням, закриті навісним замком, крім того дверне полотно забите цвяхами до дверної коробки. За словами мешканця квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 дане приміщення використовувалось ним для зберігання інвалідного візка дружини та зберігання велосипеда мешканця даного під`їзду. За результатом обстеження складено відповідний акт.

З відеозапису, розміщеного на CD диску з фрагментом подій, що мали місце 25 липня 2018 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 , вбачається, що відповідач ОСОБА_1 відмовив надати доступ до допоміжного приміщення позивачу ОСОБА_3 .

Крім цього, з оглянутого відеозапису розміщеного на CD диску з фрагментом подій, що мали місце 16 жовтня 2018 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 , вбачається, що 16 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_1 повідомив, що не надасть позивачу можливості користуватись допоміжним приміщенням.

Суд першої інстанції, давши оцінку вищезазначеним доказам, дійшов висновку про те, що відповідачем дійсно чиняться перешкоди позивачу в користуванні спірним приміщенням, що ним і не заперечувалося.

Крім цього, матеріалами справи також підтверджується, що ОСОБА_3 неодноразово письмово звертався із заявами до відповідача ОСОБА_1 , в яких просив не чинити йому перешкоди у користуванні технічним приміщенням або надати ключ від навісного замка для вільного користування даним приміщенням, однак дані звернення відповідачем залишені поза увагою.

Суд першої інстанції, зобов`язуючи ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні нежитловим приміщенням, яке знаходиться у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , яке використовувалось для розташування контейнерів для збору твердих побутових відходів, шляхом надання фактичного доступу до вказаного приміщення, дійшов вірного висновку, що за наявності у такого приміщення статусу допоміжного, користування таким приміщенням є правом всіх співвласників житлового будинку, а відтак чинення відповідачем перешкод у його користуванні є незаконним.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач самостійно забив цвяхами в двері до спірного приміщення, усунення перешкод в користуванні якого він просить усунути, а відтак порушене право позивача не може підлягати захисту на підставі ст. 16 ЦК України, оскільки сам позивач обмежив доступ до такого приміщення є безпідставними, оскільки під час розгляду справи в апеляційному суді відповідач ОСОБА_1 ствердив, що і надалі має намір одноособово користуватися спірним приміщенням, не допускаючи до нього позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Назаркевича Сергія Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.01.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.