Постанова

Іменем України

20 січня 2020 року

м. Київ

справа № 753/22893/17

провадження № 61-28309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний Банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року у складі судді Москаленко К. О., постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2018 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного Банку України (далі - НБУ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 11 квітня 2011 року працював у відповідача на посаді начальника технічного відділу автомобільного підприємства управління організації господарського забезпечення Головного управління господарського забезпечення та організації будівництва НБУ. 03 грудня 2015 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про вивільнення від 18 листопада 2015 року.

16 травня 2016 позивачу запропоновано дві вакантні посади: прибиральника службових приміщень відділу забезпечення діяльності НБУ в регіонах України (м. Полтава або м. Запоріжжя) за строковим трудовим договором. Позивач відмовився від запропонованих посад, оскільки він має вищу освіту, працював на керівній посаді в системі банку та проживає зі своєю сім`єю у м. Києві.

Наказом директора Департаменту персоналу НБУ №1930-к від 17 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника ремонтної дільниці автомобільного підприємства Головного господарського управління НБУ з 18 травня 2016 року у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників.

ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним, посилаючись на те, що йому були запропоновані не всі вакантні посади.

На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати наказ директора Департаменту персоналу НБУ №1930-к від 17 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 ; поновити його на посаді начальника ремонтної дільниці автомобільного підприємства Головного господарського управління НБУ з 18 травня 2016 року; стягнути з відповідача середній заробіток з 18 травня 2016 року до 27 листопада 2017 року, що становить 211 565,11 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог статей 40, 49-2 КЗпП України. Відповідач виконав свій обов`язок по працевлаштуванню працівника та запропонував позивачу всі вакантні посади, які були наявні у роботодавця відповідно до кваліфікації позивача, проте позивач від запропонованих посад відмовився.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. При цьому установив, що дані про наявність інших вакантних посад, які б відповідали кваліфікації позивача, матеріали справи не містять, тому твердження позивача про те, що йому не були запропоновані всі посади є безпідставними.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У травні 2018 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що позивачу не були належним чином запропоновані інші наявні посади.

На думку заявника, праця на посадах, які пропонувалися позивачу для переведення, була некваліфікованою, а він до того займав керівні посади. Крім того, запропоновані робочі місця знаходилися в інших регіонах країни, територіально віддалених від місця проживання його самого та його родини.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

02 листопада 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно із наказом № 175-к від 11 квітня 2011 року ОСОБА_1 призначений на посаду начальника технічного відділу автомобільного підприємства управління організації господарського забезпечення Головного управління господарського забезпечення та організації будівництва НБУ.

Відповідно до наказу № 112-к позивача переведено на посаду начальника ремонтної дільниці автомобільного підприємства Головного господарського управління НБУ з 01 червня 2014 року.

Правлінням НБУ 12 листопада 2015 року прийнято постанову № 787 «Про передавання функцій щодо автотранспортного забезпечення до Департаменту забезпечення діяльності НБУ та вдосконалення його структури». Установлено, що функції щодо автотранспортного забезпечення діяльності структурних підрозділів центрального апарату та структурних одиниць НБУ, яке виконувало Головне господарське управління, передано до Департаменту забезпечення діяльності НБУ. Також, постановлено виключити зі структури Головного господарського управління автомобільне підприємство зі скороченням штату чисельності працівників. Постановою запроваджено граничну чисельність працівників Головного господарського управління та постановлено видати наказ про скорочення штату та чисельності працівників автомобільного підприємства Головного господарського управління і попередити їх про вивільнення.

Пунктом 1 наказу НБУ № 1634-к від 09 вересня 2014 року «Про скорочення вакантних посад у підрозділах НБУ» передбачено, що усі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів НБУ підлягають скороченню.

Відповідно до наказу НБУ № 1854-к від 24 жовтня 2014 року «Про внесення змін до наказу НБУ від 09 вересня 2014 року № 1634-к», з метою оптимізації чисельності працівників НБУ було встановлено, що підлягають скороченню всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів НБУ станом на 10 вересня 2014 року, а також ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку.

Відповідно до наказу № 493-к від 17 листопада 2015 року «Про скорочення штату і чисельності працівників автомобільного підприємства Головного господарського управління НБУ» скорочено посаду позивача - начальника ремонтної дільниці автомобільного підприємства Головного господарського управління НБУ.

03 грудня 2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено з попередженням про вивільнення від 18 листопада 2015 року.

Позивачу роботодавцем були запропоновані дві наявні вакантні посади прибиральників службових приміщень відділу забезпечення діяльності НБУ в регіонах України (м. Полтава або м. Запоріжжя) за строковим трудовим договором. Від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився, про що свідчить власноручно здійснений ним напис.

Наказом директора Департаменту персоналу Національного банку України №1930-к від 17 травня 2016 року позивача звільнено з посади начальника ремонтної дільниці автомобільного підприємства Головного господарського управління НБУ з 18 травня 2016 року у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судами встановлено, що 03 грудня 2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено з попередженням про його про звільнення у зв`язку із скороченням чисельності штатів.

До часу звільнення позивачу роботодавцем були запропоновані всі наявні вакантні посади, але від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився, про що свідчить власноручно здійснений ним напис.

Наявність вакантних посад, які б відповідали кваліфікації позивачаі які не було йому запропоновано, судами не встановлено.

При таких обставинах суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи вказані норми матеріального права, обґрунтовано виходили із того, що роботодавець запропонував позивачу для заміщення усі наявні вакантні посади, які існували з моменту попередження про звільнення до моменту самого звільнення. Оскільки останній від запропонованих посад відмовився, звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства України, у зв`язку із цим відсутні правові підстави для задоволення позову.

При цьому судами об`єктивно встановлені обставини справи, правильно застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права.

Також суди урахували, що вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому задоволенню також не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не виконав обов`язок, передбачений частиною третьої статті 49-2 КЗпП України, спростовуються встановленими судом обставинами справи та наявними у справі доказами.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року, постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило