Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 522/5581/18

провадження № 61-8072св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье»,

треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье», треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Портний Микола Іванович, на постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати виконавчий напис від 30 січня 2017 року № 59, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М., таким, що не підлягає виконанню.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що 26 травня 2015 року між ним і Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк», банк) укладено кредитний договір № Z99.246.70170 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 50 000,00 грн, а позичальник зобов`язався виконати умови договору в повному обсязі.

17 листопада 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» (далі - ТОВ «ФК «Рантье», товариство) укладено договір факторингу № 17/11-1 (далі - договір факторингу), на підставі якого 30 січня 2017 року товариство звернулося до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису.

30 січня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О. М. запропонував стягнути з боржника на користь ТОВ «ФК «Рантье» заборгованість за кредитним договором, з якої 46 936,41 грн заборгованості за тілом кредиту, 25 095,01 грн заборгованості за відсотками.

Оскільки кредитні кошти за кредитним договором боржник повернув у повному обсязі, а виконавчий напис вчинено на підставі документів, поданих відповідачем, з яких не можливо зробити висновок, з чого складається заборгованість, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 25 січня 2019 року позов задовольнив. Визнав виконавчий напис від 30 січня 2017 року № 59, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Рантье» заборгованості в сумі 73 631,42 грн, таким, що не підлягає виконанню.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що з наданих нотаріусу документів для вчинення виконавчого напису не можливо встановити, чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо

заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Факт укладання договору факторингу між ПАТ «Ідея Банк» і ТОВ «ФК

«Рантье» в частині передання прав вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 не встановлений, а розмір заборгованості належним чином не підтверджується.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Одеський апеляційний суд постановою від 15 квітня 2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що ОСОБА_1 в судовому засіданні не довів належним чином, що ТОВ «ФК «Рантье» порушило його права, тому відповідно до статей 15, 16 ЦК України право позивача не підлягає захисту судом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у травні 2020 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Портний М. І., просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам позивача про відсутність у нього заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» (далі - ТОВ «НФС») як правонаступником ТОВ «ФК «Рантье» з огляду на надану банком виписку, з якої відомо, що вхідний і вихідний залишок становить 0,00. Аргументи відповідача про те, що розподілення грошових коштів на рахунку ОСОБА_1 та відображення нульових сум у графах «дебет» і «кредит» є підтвердженням заборгованості, є хибним, оскільки ТОВ «НФС» не конкретизує свою думку, на якій ґрунтується подібний висновок, а лише вводить суд в оману. Апеляційний суд формально поставився до встановлення факту безспірності вимог позивача, не звернув уваги на неналежні докази, без поважних на те причин взяв до уваги докази, які не були надані районному суду, тому висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є необґрунтованим, таким, що зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Також, апеляційний суд залишив поза увагою доводи позивача щодо відсутності права вимоги ТОВ «НФС», оскільки такого договору ні при розгляді справи в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді до матеріалів справи не долучено, а отже і не доведено, що частиною договору факторингу № 28/02-1 є право вимоги до ОСОБА_2 , у матеріалах справи немає доказів укладання вказаного договору, а витяг, долучений ТОВ «НФС», не може вважатися належним доказом, оскільки в ньому не зазначені будь-які реквізити (печатки, підписи) сторін договору.

Апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 березня 2019 року у справі № 137/1666/16, від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є обґрунтованим.

05 серпня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «НФС» на касаційну скаргу, який мотивований тим, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і такою, що прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.

20 липня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_3 справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 травня 2015 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z99.246.70170, за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн строком на 60 місяців (п`ять років), з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісяця згідно з графіком.

17 листопада 2016 року між ПАТ «Ідея Банк» і ТОВ «ФК «Рантье» укладено договір факторингу № 17/11-1, за умовами якого фактор - ТОВ «ФК «Рантье» набув права вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, що містяться в додатку 1, який є невід`ємною частиною цього договору, у тому числі, за кредитним договором від 26 травня 2015 року № Z99.246.70170, укладеним між банком і ОСОБА_1

30 січня 2017 року ТОВ «ФК «Рантье» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О. М. із заявою про вчинення виконавчого напису, до якої додало кредитний договір, виписку з рахунка боржника, вимогу ТОВ «ФК «Рантье» до ОСОБА_1 про усунення порушень, виписку на підтвердження руху грошових коштів та договір факторингу від 17 листопада 2016 року № 17/11-1.

30 січня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О. М. видав заявнику виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 59, яким запропонував стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Рантье» заборгованість за кредитним договором за період з 10 червня 2016 року до 07 грудня 2016 року включно в розмірі 73 631,42 грн, з яких 46 936,41 грн заборгованості за тілом кредиту, 25 095,01 грн заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками.

Постановою заступника начальника Саратського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Цуркана Ю. А. від 18 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження № 53787904 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 30 січня 2017 року № 59.

22 червня 2017 року державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Іскра Р. І. прийняв це виконавче провадження.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями -не більше одного року.

Згідно з підпунктами, 3.1, 3.2, 3.3 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік).

Згідно з пунктом 1 Переліку для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення

виконання зобов`язання.

З урахуванням норм статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, які узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Зазначаючи про те, що безспірність заборгованості підтверджують додані до матеріалів справи документи, які передбачені Переліком, а нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, лише перевіряє наявність необхідних документів, тому безспірність заборгованості позивача за кредитним договором підтверджена належним чином і є дійсною, апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які 'не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не

є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передання споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071 цс16.

Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісяця в розмірі 3,8500 % початкової суми кредиту.

Згідно з витягом з додатка 2 до договору факторингу від 17 листопада 2016 року № 17/11-1 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 17 листопада 2016 року становила 72 031,42 грн, з яких 46 936,41 грн заборгованості за основним боргом, 25 095,01 грн заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами та комісіями.

Однак, зазначаючи про те, що ОСОБА_1 не довів порушення його прав ТОВ «ФК «Рантьє», тому відповідно до статей 15, 16 ЦК України право позивача не підлягає захисту судом, апеляційний суд на наведене уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив з чого складається розмір заборгованості за кредитним договором, зазначений у виконавчому написі, та залишив поза увагою пункт 1.4 кредитного договору, який відповідно до законодавства України є нікчемним. Крім цього, поза увагою залишив виписку з особового рахунка № НОМЕР_1 за період з 01 січня 2000 року до 11 січня 2017 року, в якій зазначено, що вхідний та вихідний залишок на рахунку становить 0,00, а сума дебету збігається із сумою кредиту, не спростувавши висновки суду першої інстанції в цій частині.

За встановлених у справі обставин Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до порушення прав позивача.

Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частиною четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат

Портний Микола Іванович, задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун