Ухвала

20 січня 2020 року

місто Київ

справа № 760/2920/19

провадження № 61-968ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 році ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 у відшкодування майнової шкоди 379 162, 10 грн; у відшкодування моральної шкоди 100 000, 00 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 14 000, 00 грн та витрат за проведення експертного дослідження у розмірі 3 300, 00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 379 162, 10 грн, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 3 300, 00 грн, у відшкодування моральної шкоди 5 000, 00 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що розмір завданої позивачу шкоди підтверджено висновком експерта. Також враховано, що відповідач на момент дорожньо-транспортної пригоди не мав чинного страхового поліса, а тому визначений позивачем розмір майнової шкоди підлягає стягненню з відповідача. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував засади розумності, справедливості та частково, задовольнив вимоги в цій частині. У задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 14 000, 00 грн суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що суду не надано доказів оплати наданих послуг, детального опису робіт, виконаних адвокатом.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Opel Astra, д. р. н. НОМЕР_1, яким керував відповідач на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ» (далі - ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ»), а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача усієї суми відшкодування завданої шкоди, оскільки це суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. За наведених обставин суд першої інстанції необґрунтовано залишив поза увагою наданий відповідачем страховий поліс, наявність якого має значення для правильного розгляду справи. Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що суд першої інстанції всупереч нормам процесуального права не роз`яснив позивачу його право на залучення до справи як співвідповідача або третьої особи ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ», без участі якої неможливо вирішити справу по суті. За наведених обставин суд апеляційної інстанції визнав доводи заявника щодо порушення судом першої інстанції змагальності процесу обґрунтованими.

ОСОБА_1 10 січня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права судом апеляційної інстанції, просить скасувати зазначене судове рішення, залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року

(на час подання касаційної скарги) - 2 102, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 379 162, 10 грн; у відшкодування моральної шкоди 100 000, 00 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 14 000, 00 грн та витрат за проведення експертного дослідження у розмірі 3 300, 00 грн. Отже, ціна позову у справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 500 =1 051 000, 00 грн).

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний