КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/8729/18 Головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Сеньківська сільська рада Бориспільського району Київської області, про визнання права власності на домоволодіння та права на земельну частку (пай),

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба - ОСОБА_4 , якій належало домоволодіння по АДРЕСА_1 та права на земельну частку (пай) розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів, що перебувала у колективній власності КСП «Сеньківське». За життя ОСОБА_4 не склала заповіт, тому після її смерті спадкування здійснювалось за законом. Спадкоємцями першої черги за законом були ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , які є рідними синами спадкодавиці. На відміну від відповідача ОСОБА_5 у встановленому порядку прийняв спадщину, що відкрилась після смерті матері, шляхом вступу у фактичне володіння та користування спадковим майном. Після прийняття спадщини, ОСОБА_5 правовстановлюючі документи не отримав та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. За життя він також не склав заповіт, тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом. ОСОБА_2 є рідною дочкою та спадкоємицею першої черги за законом. Вона у встановленому порядку прийняла спадщину, що відкрилась після смерті батька, та набула право власності на спадкове майно. Однак відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає їй отримати свідоцтва про право на спадщину за законом. У зв`язку з цим, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та право на земельну частку (пай) розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів, що перебувала у колективній власності КСП «Сеньківське».

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів у землі, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Сеньківське», право на яку підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КВ №0222551, виданим 25 червня 1997 року на ім`я ОСОБА_4 .

Вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР 1963 року ОСОБА_5 вважався таким, що набув право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті його матері ОСОБА_4 . На час відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 була неповнолітньою дитиною, тобто прийняла спадщину на підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України, а тому вона вважається такою, що набула право власності на домоволодіння та земельну частку (пай). Однак постановою державного нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а тому з метою забезпечення реалізації спадкових прав позивача на підставі частини першої статті 392 ЦК України належить визнати за нею право власності на вказане майно.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як на підставу своїх вимог відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини того, що будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 знаходяться на одній земельній ділянці і у них завжди був один двір. Оскільки його брат ОСОБА_5 постійно зловживав алкогольними напоями та хворів, то саме він доглядав за матір`ю до смерті, здійснював її поховання і фактично прийняв спадщину, управляючи будинком і господарством. Отже, саме він прийняв спадщину, а не його брат.

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , якій належало домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельна частка (пай) розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів, що перебувала у колективній власності КСП «Сеньківське».

Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 5 серпня 1998 року (а.с. 73), копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 27 жовтня 2004 року (а.с. 74), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5418437 від 12 листопада 2004 року (а.с. 75) та копією сертифіката на право на земельну частку (пай) серії КВ №0222551 від 25 червня 1997 року (а.с. 77).

19 листопада 2004 року державний нотаріус Бориспільської районної державної нотаріальної контори Кукіна А.О. видала ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за № 2-1495 та № 2-1498 (а.с. 80 зворот, а.с. 81), на домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельну частку (пай) розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів у землі, що перебувала у колективній власності КСП «Сеньківське».

25 вересня 2008 року відповідачі уклали договір дарування, за яким ОСОБА_1 безоплатно відчужив у власність ОСОБА_3 домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Суд встановив, що спірні правовідносини ускладнені тим, що вони тривають протягом декількох десятиліть поспіль, тому вони регулюються одночасно розділом VII «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року, що був чинним до 1 січня 2004 року, а також книгою шостою «Спадкове право» ЦК України, чинного з 1 січня 2004 року.

Ураховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 1 січня 2004 року, суд першої інстанції правильно вважав, що застосовується чинне на той час законодавство, зокрема правила ЦК УРСР 1963, у тому числі щодо підстав спадкоємства, усунення від спадщини та прийняття спадщини.

Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Як вбачається зі змісту довідок з Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ (а.с. 81 зворот, а.с. 82), за життя ОСОБА_4 не склала заповіт, тому після її смерті спадкування здійснювалось за законом. Спадкоємцями першої черги за законом були ОСОБА_5 та ОСОБА_1 як рідні сини ОСОБА_6 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 2 грудня 1956 року (а.с. 73 зворот) та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 6 лютого 1973 року (а.с. 104 зворот).

Згідно довідки Сеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області № 686 від 2 листопада 2016 року (а.с. 94 зворот), довідки Сеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області № 3 від 2 січня 2020 року (а.с. 141) та копії витягу з погосподарської книги (а.с. 142-145), протягом шести місяців з дня смерті спадкодавиці ОСОБА_5 продовжував проживати в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Наведене свідчить про те, що батько позивача прийняв спадщину, що відкрилась після смерті матері, у спосіб, передбачений пунктом 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР 1963 року. У той же час, відповідач ОСОБА_1 не проживав в спадковому домоволодінні та подав до Бориспільської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини лише 28 вересня 2004 року, тобто вже після закінчення строку для прийняття спадщини. При цьому в матеріалах цивільної справи відсутнє судове рішення про визначення ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини, а відтак, що він не може вважатися таким, що не прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті матері ОСОБА_4 .

У зв`язку з цим, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2008 року, яке набрало законної сили 11 вересня 2008 року (а.с. 20-23, 86-88), ОСОБА_5 був визнаний єдиним спадкоємцем, який у встановленому порядку прийняв спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , а також були визнані недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 19 листопада 2004 року на ім`я ОСОБА_1 державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори Кукіною А.О. та зареєстровані в реєстрі за № 2-1495 та № 2-1498, на домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельну частку (пай) розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів, що перебувала у колективній власності КСП «Сеньківське».

Крім того, іншим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 9 вересня 2009 року (а.с. 24-28), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 квітня 2010 року (а.с. 29-34), було визнано недійсним договір дарування домоволодіння, укладений 25 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

З огляду на наведене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР 1963 року ОСОБА_5 вважався таким, що набув право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та право на земельну частку (пай) розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів, що перебувала у колективній власності КСП «Сеньківське».

За загальними положеннями про спадкування, встановленими ЦК України з 1 січня 2004 року, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті;спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини;право на спадкування мають особи, визначені в заповіті; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною четвертою статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з усталеною судовою практикою свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 755/7103/18 (провадження № 61-13162св19).

За правилом частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Указана норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 29 червня 2004 року (а.с. 103). За змістом витягу з Єдиного реєстру заповітів (а.с. 108), за життя ОСОБА_5 також не склав заповіт, тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом. ОСОБА_7 є рідною дочкою та спадкоємицею першої черги за законом, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 17 травня 1991 року (а.с.10, 104) та копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 12 лютого 2016 року (а.с.9).

На час відкриття спадщини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була неповнолітньою дитиною. Вона не подавала до Бориспільської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини. Навпаки, як встановлено судом, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2007 року (а.с. 103 зворот) позивачу був визначений додатковий строк тривалістю три місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини. 16 червня 2007 року ОСОБА_2 подала до Бориспільської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття нею спадщини. Отже, позивач прийняла спадщину, що відкрилась після смерті її батька ОСОБА_5 , одразу двома способами, передбаченими частиною четвертою статті 1268, частиною першою статті 1269 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_2 прийняла спадщину на підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України, вона вважається такою, що набула право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та право на земельну частку (пай) розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів, що перебувала у колективній власності КСП «Сеньківське». Однак постановою державного нотаріуса Бориспільської районної державної нотаріальної контори Скрипки А.О. від 26 липня 2018 року (а.с. 119) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Зважаючи на вищезазначене, суд першої інстанції правильно врахував, що у позивача існували перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а тому з метою забезпечення реалізації її спадкових прав та відповідно до частини першої статті 392 ЦК України дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність визнання за ОСОБА_2 права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та право на земельну частку (пай) розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів, що перебувала у колективній власності КСП «Сеньківське», в порядку спадкування за законом.

Визнання за позивачем права власності на спадкове нерухоме майно є ефективним способом поновлення порушених прав позивача, сприятиме стабільності цивільного обороту.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що саме він прийняв спадщину, а не його брат ОСОБА_5 , спростовуються змістом ухвалених судових рішень у справах про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом і визнання договору дарування недійсним, які набрали законної сили. При цьому як встановлено судами, земельна ділянка площею 0,25 га, на якій розташований спадковий будинок, була передана Сеньківською сільською радою в користування ОСОБА_5 , тому є необґрунтованими доводи апеляційної скарги й про те, що будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 знаходяться на одній земельній ділянці.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач протягом встановленого законом строку після смерті матері у серпні 1998 року вчиняв певні дії, які свідчать про прийняття ним спадщини, а його воля знайшла своє вираження у фактичному вступі в управління чи володіння спадковим майном, що передбачено статтею 549 ЦК УРСР.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382, 452 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній