Постанова

Іменем України

15 січня 2020 року

м. Київ

справа № 760/21316/16-ц

провадження № 61-7144св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Сакари Н. Ю., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року у складі судді Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей та дружини.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 17 вересня 2013 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого у них народилося двоє синів: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти повністю перебувають на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча має таку можливість, оскільки є працевлаштованим, отримує стабільний дохід.

Посилаючись на наведене, просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до їх повноліття, а також аліменти на її утримання у розмірі 1/10 частки від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитини трьох років.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх синів: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше 30 процентів розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 09 грудня 2016 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на її утримання в розмірі 1/10 частини від його заробітку щомісячно до досягнення дитиною - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, починаючи з

09 грудня 2016 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва

від 16 березня 2017 року повернуто заявнику з тих підстав, що вона подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тоді як відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до створення і функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи її необхідно було подавати за правилами, що діяли до набрання чинності редакції ЦПК України від 15 грудня 2017 року, тобто через суд першої інстанції.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 , у якій заявник просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду

від 12 березня 2019 року та передати справу для вирішення питання про відкриття провадження у справі до суду апеляційної інстанції,посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд безпідставно повернув апеляційну скаргу, позбавивши її доступу до суду. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 20 червня 2018 року у справі

№ 61-12112сво18, застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства вимагає такого тлумачення підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, яке б гарантувало особі право на безпосереднє звернення із апеляційною скаргою до апеляційного суду, передбачене статтею 355 ЦПК України, оскільки держава не вправі обмежувати права особи без певної мети для захисту якогось суспільного інтересу. Ураховуючи зазначене, висновок апеляційного суду про повернення апеляційної скарги грунтується на помилковому тлумаченні підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України та свідчить про те, що суд апеляційної інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Ураховуючи наведені порушення норм процесуального права суддею апеляційного суду Лапчевською О. Ф., наявні підстави для постановлення окремої ухвали.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшов.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 повернуто, з посиланням на те, що відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до створення та початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи її необхідно було подавати за правилами, що діяли до набрання чинності редакції ЦПК України від 15 грудня 2017 року, тобто через суд першої інстанції, а не безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, особа, яка подає скаргу, вправі очікувати застосування норм процесуального законодавства (статті 355 ЦПК України, підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України), які надають їй право як безпосереднього подання апеляційної скарги до апеляційного суду, так і подання апеляційної скарги через місцевий суд. Протилежне тлумачення норм процесуального законодавства (статті 355 ЦПК України, підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) матиме наслідком порушення судами статті 6 Конвенції ЄСПЛ в контексті «права на справедливий суд».

Відсутність функціонування на момент подання апеляційної скарги Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи не створює перешкоди учасникам провадження та апеляційному суду в поданні та прийнятті апеляційних скарг у паперовій формі безпосередньо до апеляційних судів.

Відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом. Також згідно з частинами 2, 3 статті 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права, пропорційність, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства вимагає такого тлумачення підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, яке б гарантувало особі право на безпосереднє звернення із апеляційною скаргою до апеляційного суду, яке визначене статтею 355 ЦПК України, оскільки таке обмеження порушувало б право особи на справедливий суд.

Висновок апеляційного суду грунтується на помилковому тлумаченні підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, дійшовши якого апеляційний суд виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, що позбавило заявника права апеляційного оскарження рішення суду.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду

від 20 червня 2018 року у справі № 61-12112сво18.

Суд апеляційної інстанцій наведеного не урахував, а тому оскаржувана ухвала не може вважатися законною та обгрунтованою.

Відповідно до частини десятої статті 262 ЦПК України, суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

З аналізу зазначеної норми слідує, що вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Судом касаційної інстанції не встановлено порушень апеляційним судом норм процесуального права, які давали б підстави для постановлення окремої ухвали.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частин четвертої та шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Н. Ю. Сакара

Г. І. Усик