ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року

м.Суми

Справа №592/6379/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/197/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - фізична особа - підприємець ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 жовтня 2016 року в складі судді Косолап М.М., ухвалене в м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2016 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рижов С.Є. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ФОП ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 травня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір про надання послуг щодо купівлі-продажу нерухомого майна, за яким ФОП ОСОБА_3 зобов`язався надати комплекс ріелторських послуг з питань покупки, продажу, обміну нерухомого майна, згідно отриманого замовлення клієнта. ФОП ОСОБА_3 запропонував йому трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та він погодився. Ріелторською агенцією було запропоновано укласти попередній договір з ОСОБА_2 - власником вказаної квартири. Не будучи обізнаним у юридичній практиці та не усвідомлюючи правових наслідків, 16 травня 2016 року між ним та відповідачем у присутності ФОП ОСОБА_3 укладено попередній договір про намір продажу трикімнатної квартири без нотаріального посвідчення. Вказує, що на підставі ст.ст. 635, 657 та ст. 220 ЦК України оскільки не дотримано вимог закону про нотаріальне посвідчення попередній договір, укладений між сторонами, є нікчемним. Будучи упевненим в дійсності попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до п. 2 попереднього договору він передав відповідачу 500 доларів США у присутності представника агенції ФОП ОСОБА_3 «Дометра» - ОСОБА_4 . У визначений строк - 20 травня 2016 року договір купівлі-продажу укладено не було, оскільки ОСОБА_2 фактично відмовився від його укладання, на зв`язок не виходив, уникав спілкування. Отримані від нього кошти у сумі 500 доларів США відповідач не повертає та безпідставно утримує.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі500 доларів США.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 500 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн 20 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 6155 грн.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 листопада 2019 року поновлено пропущений заявником строк для звернення до суду із заявою про скасування заочного рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 жовтня 2016 року в даній справі. Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду від 18 жовтня 2016 року відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що він не погоджується з висновком суду першої інстанції, що він безпідставно набув від позивача кошти у сумі 500 доларів США та що повинен їх повернути. Також не погоджується з розміром стягнутих з нього витрат на правову допомогу у розмірі 6155 грн.

Відповідно до ч. 1ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділуVЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 травня 2016 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір на виконання послуг з купівлі-продажу об`єкту нерухомості, за умовами якого виконавець зобов`язався надати комплекс ріелторських послуг з питань придбання, продажу, обміну об`єкта нерухомості згідно отриманого замовлення, зокрема трикімнатної квартири в центрі до 30 000. У розділі 8 договору як об`єкт показаний ріелтером значиться квартира по АДРЕСА_1 вартістю 25500 доларів США (а.с. 5).

Цього ж дня, 16 травня 2016 року ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) у присутності представник агенції «Дометра» ОСОБА_4 уклали попередній договір, відповідно до якого продавець має намір продати, а покупець придбати трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 25500 доларів США. У пункті 2.1. договору зазначено, що відповідно до ст. 638 ЦК України сторонни досягли згоди про те, що підтверджуючи намір укласти основний договір до 20 травня 2016 року, покупець передав, а продавець прийняв гарантійну суму, яка складає 500 доларів США. (а.с. 6).

Договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у визначений строк до 20 травня 2016 року між сторонами укладено не було.

15 червня 2016 року позивач ОСОБА_1 направив відповідачу ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення гарантійної суми 500 доларів США (а.с. 7).

Зазначена вимога залишена без реагування.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий суд виходив з того, що підписаний сторонами договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна є недійсним (нікчемним), оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення, а тому одержані відповідачем на виконання цього договору кошти в сумі 500 доларів США підлягають поверненню позивачу як безпідставно набуті.

Такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та відповідають вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповіднодо умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Зі змісту договору від 16 травня 2016 року вбачається, що за своєю правовою природою він є попереднім договором, що укладений з приводу купівлі-продажу у майбутньому вказаної квартири, тому за правилами статті 635 ЦК України він підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він не погоджується що безпідставно набув від позивача кошти в сумі 500 доларів США та що повинен їх повернути, не приймаються до уваги, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених у рішенні.

Враховуючи вищенаведені норми закону та оцінивши обставини справи у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сплачені ОСОБА_1 кошти у розмірі 500 доларів США,сплачені в якості часткової оплати за купівлю квартири, однак, оскільки не було дотримано встановленого законом правила щодо обов`язкового нотаріального посвідчення такого договору, тому він, відповідно до положень ст. 220 ЦК України, є нікчемним та кошти підлягають поверненню.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

Разом з тим, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача щодо завищеного розміру витрат на правову допомогу, що були стягнуті з відповідача на користь позивача у сумі 6155 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України 2004 року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України 2004 року до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, правнича допомога є складовою судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2016 року між адвокатом Рижовим С .Є . та ОСОБА_1 укладено договір № 1320-Р/16 про надання правової допомоги, на виконання якого позивачем сплачено гонорар у розмірі 7200 грн, що підтверджується квитанціями від 06 червня 2016 року, 07 липня 2016 року та 13 жовтня 2016 року (а.с. 27, 36). Адвокат Рижов С.Є. брав участь у судових засіданнях 15 серпня 2016 року, 30 вересня 2016 року та 18 жовтня 2016 року, складав процесуальні документи, надавав правву допомогу з аналізу чинного законодавства та складання позову, що підтверджується розрахунком граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу (а.с. 26).

Враховуючи складність справи та виконані роботи, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити розмір витрат на правову допомогу і стягнути з відповідача на користь позивача суму витрат у розмірі 3500 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу підлягає зміні згідно вимог ст. 376 ЦПК України.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючисьст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 жовтня 2016 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу та визначити розмір таких витрат в сумі 3500 грн.

В іншій частині заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 січня 2020 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко