Справа № 266/1565/18
Провадженя№ 2/266/35/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г. за участю секретаря судового засідання Циганкової М.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача Рябошапка О.І. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_3 , обґрунтовуючи його тим, що в період з грудня 2017 року по січень 2018 року він працював за трудовим договором на підприємстві «ІНФОРМАЦІЯ_2», яке належить ФОП ОСОБА_3 , на посаді стажера, пізніше обіймав посаду кухаря-баристи. Копію трудового договору відповідач йому не надав, однак він вважав, що працевлаштований згідно діючого трудового законодавства. В січні 2018 року він був повідомлений ОСОБА_3 про звільнення з лютого 2018 року та отримав розрахунок при звільненні 05.02.2018 року в сумі 210 грн., інший заробіток був утриманий відповідачем, за його твердженнями, за порушення трудової дисципліни, пошкодження майна та у вигляді штрафів. ОСОБА_3 не сплачено заробітну плату в сумі 6 013 грн. та вихідну допомогу при звільненні в розмірі 11 169 грн. Позивачем вживались заходи для досудового вирішення трудового спору, однак відповідач вказані заходи ігнорував. Своїми діями, які виразилися у порушенні права на належну оплату праці, відмові в належному працевлаштуванні, ОСОБА_3 завдав позивачу моральної шкоди, розмір якої оцінює в 10 000 грн. Просив суд стягнути з відповідача вказані суми грошей.

06.04.2018 року позовна заява була прийнята до провадження Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження.

12.04.2018 року судом задоволено клопотання представника відповідача про перехід з спрощеного позовного провадження до слухання справи в загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Суду пояснив, що він є студентом заочного форми навчання в вищому навчальному закладі. Раніше знайома йому людина запропонувала роботу у ОСОБА_3 , який прийняв його на стажування тривалістю 10 днів, запропонувавши денну заробітну платню в розмірі 100 грн., на що він погодився. Після стажування працював на посаді кухаря- баристи. На прохання ОСОБА_3 пройшов медичну комісію, оплату за яку в розмірі 500 грн. надав особисто ОСОБА_3 Працював в торговому приміщенні біля ТЦ «Обжора» в Центральному районі м. Маріуполь, виготовляв тісто та нарізку. Загалом працював 2 місяці, заробітну плату отримував в період з 1 по 5 число кожного місяця. Договір підписував для можливих перевірок, копії договору йому відповідач не надав. Вказані договори укладались кожні 10-15 днів. Стосунки були робочими, ОСОБА_3 він довіряв. Після стажування заробітна плата становила за домовленістю з ОСОБА_3 200 грн. за вихід плюс 1-2% від каси. Був встановлений 12-годинний робочий день, його явка на роботу ніде не фіксувалась, матеріальної відповідальності за обладнання не ніс. Запису в трудовій книжці не було зроблено, однак вказаний запис вимагав. Приміщення не відчиняв та не зачиняв. Гроші від клієнтів отримував в готівковій та безготівковій формі. Був попереджений усно про наявність штрафів. Просив позов задовольнити повністю, з викладених в ньому підстав.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених в ньому підстав.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю. Суду пояснив, що з ОСОБА_1 познайомився завдяки спільному знайомому. ОСОБА_1 мав бажання працевлаштуватись, трудову книжку не надавав. Оскільки він був на стажуванні то не мав ключів від приміщень. ОСОБА_1 в штаті не був, проходив навчання в посаду кухаря- барісти, для навчання якій ліцензія не вимагається. Графік роботи був встановлений з 09.00 год. по 20.00 год., 7 днів на тиждень, кваліфікаційних вимог до співробітників не пред`являлось. Оплата праці здійснювалась в розмірі мінімальної заробітної платні плюс бонус від нього особисто та відсоток від каси. Письмовий договір про працевлаштування з ОСОБА_1 не укладав, оскільки на той момент працівники не були потрібні. Ключів від приміщення позивач не мав. Після отримання заробітної платні працівники розписувались в відомості, ОСОБА_1 отримував компенсацію за стажування, а не заробітну платню. Працевлаштовані згідно договорів 3 працівники, а також він сам. Всі договори зареєстровано в Податковій службі України. У всіх його працівників були ключі від закладів та зареєстровані у службі охорони, а в ОСОБА_1 таких прав не було. Також працівники обов`язково проходили медичний огляд, у тому числі і ОСОБА_1 , який проходив навчання, та тому не оформлювався. В нього не було графіка роботи, міг приходити, коли хоче. Офіційно навчання не оформлювали, оскільки в такому разі ОСОБА_1 повинен був йому заплатити за навчання. Відповідач міг позивачу давати гроші у якості подяки. За результатами навчання відповідач прийняв рішення на роботу ОСОБА_1 не приймати. Також пояснив, що не знає, що за розрахунковий лист надав ОСОБА_1 , та до нього він відношення не має. Просив в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача, адвокат Рябошапка О.І., в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, свої заперечення проти позову надала в вигляді письмового відзиву, який просила врахувати при ухваленні рішення, відмовивши в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Рябошапка О.І., в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, свої заперечення проти позову надала в вигляді письмового відзиву, який просила врахувати при ухваленні рішення, відмовивши в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, судом встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідач ОСОБА_3 є приватним підприємцем, з основним видом економічної діяльності «діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування» (а. с. 30, 43)

З відповіді Маріупольського центру зайнятості від 26.06.2018 року вбачається, що ФОП ОСОБА_3 протягом листопада 2017 року по лютий 2018 року надано звіт про попит на робочу силу у кількості 10 вакансій на посаду «кухар» (а. с. 47)

З відповіді Маріупольського центру зайнятості від 16.07.2018 року вбачається, що 20.11.2017 року було надано дві вакансії за професією «кухар», які було укомплектовані 04.12.2017 року та 05.12.2017 року.

Три вакансії, подані 24.11.2017 року за професіями «кухар», «бариста», «офіціант» були зняті 18.12.2017 року (а. с. 58)

З медичної книжки ОСОБА_1 вбачається, що ним при проходженні медичного огляду вказано посаду повара - баристи в підприємстві «ІНФОРМАЦІЯ_2» (а. с. 7)

08 лютого 2018 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_3 заяву, в якій повідомив про наявність заборгованості по заробітній платі в сумі 6013 грн. (а. с. 4-5)

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що з ОСОБА_1 була знайома раніше. Вона особисто працює в ОСОБА_3 , є поваром третього розряду. Працевлаштувалась завдяки знайомому, який раніше працював в ОСОБА_3 ОСОБА_1 знаходився на навчанні, навчала його особисто, він мав навчитись готувати каву та кавові напої та продукцію закладу. Ключів від закладу не мав, грошові кошти від клієнтів не приймав, всі розрахунки вона проводила особисто. В закладі ОСОБА_1 більше 1-2 годин на день не знаходився, повний день не працював. Іноді ходив з нею за продуктами харчування для роботи закладу. Графік роботи в неї був 2 дні через 2 дні. Спочатку працювала в закладі біля «Гіпромезу», потім біля ТЦ «Обжора». ОСОБА_1 приходив в заклад біля «Гіпромезу». Під час лікарняних лист не оформлювала, на робочому місці заміняв ОСОБА_3 ОСОБА_1 , маючи вільний графік відвідування, іноді не приходив. ОСОБА_1 зарплатню не отримував, оскільки знаходився в закладі на навчанні, інших таких осіб в закладі не було. Вона є матеріально відповідальною особою. Чи є навчання оплачуваним, вона не знає.

Наказом № 2 від 03.12.2017 року ОСОБА_5 прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_3 на посаду кухаря (а. с. 59)

Довідкою Маріупольського центру зайнятості від 23.11.2017 року підтверджено, що ОСОБА_5 проходила стажування в ФОП ОСОБА_3 з 21.11.2017 року по 24.11.2017 року (а. с. 60)

ОСОБА_5 була направлена для професійного навчання - підвищення кваліфікації за професією кухар (а. с. 61)

Згідно трудової книжки та трудового договору, ОСОБА_5 прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_3 на посаду кухаря (а. с. 62, 63)

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що знайомий з ОСОБА_1 тривалий час, з ОСОБА_3 не знайомий. В грудні 2017 року ОСОБА_1 працевлаштувався в заклад «ІНФОРМАЦІЯ_2». Був відвідувачем закладу біля ТЦ «Обжора». ОСОБА_1 готував замовлення для клієнтів, проводив розрахунки. На початку він працював в закладі з дівчиною, але потім вона з невідомих причин працювати перестала, в зв`язку із чим ОСОБА_1 працював самостійно. Відвідував заклад раз на тиждень, іноді частіше. ОСОБА_1 казав про те, що не дуже задоволений тим, що працює в закладі один та повідомив, що працевлаштований на постійному місці, перші дні він пройшов стажування. Графік роботи в нього був два дні через один день. Оплата праці встановлена як плата за вихід та відсоток від каси. ОСОБА_1 не сплатили, з його слів, гроші за роботу оскільки заклад закрився, гроші йому були потрібні на навчання. Він особисто платив декілька разів в закладі ОСОБА_1 за каву та вафлі. Клієнти в закладі за часу його присутності там були.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_1 , стосунки дружні, з ОСОБА_3 не знайома. ОСОБА_1 в період з грудня по січень працював в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_2» біля ТЦ «Обжора». Вона відвідувала вказаний заклад один раз, придбала там каву, яку робив ОСОБА_1 , також він приймав від неї гроші. Крім нього в закладі працювала дівчина. Навесні ОСОБА_1 зустрів її та повідомив, що йому не заплатили заробітну плату, яка була йому необхідна для оплати навчання в навчальному закладі та попросив її бути свідком в судовому засіданні. Він хотів отримати освіту та стати моряком, але не пов`язував свою кар`єру з посадою повара - баристи, також деякий час працював в таксі.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_1 , підтримує дружні стосунки. ОСОБА_1 навчався в АМІ ОНМА та підробляв в «ІНФОРМАЦІЯ_2» для сплати навчання. Відвідувала вказаний заклад біля ТЦ «Обжора» особисто. ОСОБА_1 особисто обслуговував її особисто, приймав оплату. Також з ним працювала дівчина на ім`я ОСОБА_10 , яка його навчала в грудні 2017 року. В січні 2018 року в дівчини хворіла дитина, ОСОБА_1 працював без вихідних. В грудні він отримав аванс в сумі 200 чи 300 гривень. Йому пояснили, що оскільки він стажувався на протязі 10 днів, то вони не оплачувались. В січні 2018 року ОСОБА_1 отримав від 500 до 700 гривень та отримав аркуш з розрахунком. Він скаржився з цього приводу. ОСОБА_3 бачила, знала, що він є роботодавцем ОСОБА_1 , який розраховував отримати заробітну плату в сумі 5000-6000 гривень. Він намагався отримати вказану заробітну плату в досудовому порядку. Особисто не була свідком домовленостей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , всі дані їй відомі зі слів ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 4 ст. 24 КЗпП України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані сторонами докази у їхній сукупності, суд вважає, що ОСОБА_1 не представлено суду переконливих доказів, які б підтверджували факт укладення ним трудового договору. Його доводи ґрунтуються на свідченнях осіб, які особисто не були свідками укладення договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Позивачем не надано доказів про прийняття на його роботу або про відомості про отримання ним заробітної плати як працівника підприємства.

Суд критично відноситься до наданого позивачем у якості доказу рукописного тексту (а.с. 6), оскільки не доведено, що він виконаний ОСОБА_3 і наданий ОСОБА_1 у якості розрахунку заробітної плати.

Таким чином, суд вважає, що достатніх доказів про укладення трудового договору позивачем не надано, а від цього правових підстав для стягнення грошових сум з відповідача немає.

З огляду на наведене, у позові має бути відмовлено як за вимогами про стягнення грошових сум, так і з похідної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується нормами ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, в позові йому відмовлено, то на підставі частин 6 та 7 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне компенсувати витрати по сплаті судового збору за рахунок держави, відмовивши ОСОБА_1 в стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 130, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенніпозову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подано апеляцію до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення..

Повний текст рішення складено 23.01.2020 року.

Суддя: Пантелєєв Д. Г.