Головуючий в 1 інстанції Музика О.М.
Доповідач: Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Мироненко І.П., Лопатіної М.Ю.,

секретар - Сікора М.М..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філії «Пасажирська компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філії «Пасажирська компанія» на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2019 року,

П О С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду, вказуючи, що з 12 серпня 2016 року ОСОБА_1 знаходилася у трудових відносинах з позивачем. Під час роботи отримала путівку в оздоровчий комплекс влітку 2017 року. 10 липня 2017 року відповідачем подано заяву про утримання із заробітної плати частково вартість відпустки в ОК «Урзуф» в розмірі 4387,50 грн., утримання просила здійснювати протягом 4-х місяців. З заробітної плати відповідача було утримано частину такої суми за один місяць. У березні 2018 року при звільненні ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул), їй нарахована компенсація за невикористану відпустку, з якої також частково утримано суму вартості путівки. Усього із заробітної плати ОСОБА_1 утримано 1793,30 грн. вартості наданої путівки. Решта вартості путівки складає 2594,20 грн.. 21 листопада 2018 року на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про сплату заборгованості вартості путівки та неповернення спецодягу на суму 2675,74 грн. ОСОБА_1 заборгованість не сплатила. Після корегування суми заборгованості вона склала 2594,20 грн.. Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь виробничого підрозділу Маріупольського вагонного депо філії «Пасажирська компанія» заборгованість у розмірі 2594,20 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 94 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням, в апеляційній скарзі представник позивача вказує на те, що судом не надано належної оцінки письмовим доказам, поданим з позовною заявою, які повністю підтверджують суму заборгованості відповідача. Висновки суду не відповідають обставинам справи. Позивач просить скасувати рішення, ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, до апеляційного суду не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм апеляційного суду за №1397, повідомленням на сайті Судової влади України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Федосієнко О.Л , яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала з 12 серпня 2016 року провідником пасажирського вагону до ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» структурного підрозділу «Маріупольське вагонне депо». (а.с.4)

Відповідно до спільної постанови від 25 квітня 2017 року про роботу оздоровчого комплексу «Урзуф» і плану розподілу путівок на літній оздоровчий сезон 2017 року та на підставі п. 7.7 діючого Колективного договору і п. 6.2.3 Статуту профспілки залізничників і транспортних будівельників України в цілях створення сприятливих умов у період літнього оздоровчого сезону 2017 року залізничникам надаються путівки на літній оздоровчий відпочинок. (а.с.14-18,20).

Згідно з п.19.7 Спільної постанови дозволяється видача путівок працівникам регіональної філії і членам їх сімей за заявою працівника оплатою у розстрочку до 4-х місяців шляхом утримань із заробітної плати (а.с.16).

Відповідач ОСОБА_1 профспілковою організацією була видана в 2017 році путівка до ОК «Урзуф» вартістю 4387,50 грн, вона надала підприємству заяву, в якій просила утримувати із її заробітної плати часткову вартість путівки до ОК «Урзуф» у розмірі 4387,50 грн. протягом 4 місяців (а.с.19, 6).

Відповідно до наказу (розпорядження) від 27 березня 2018 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 з 29.11.2017 року звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с.5).

21 листопада 2018 року ОСОБА_1 направлено вимогу про сплату заборгованості вартості путівки та неповернення спецодягу на суму 2675,74 грн., яку вона не виконала (а.с.7).

З розшифровок нарахування та утримання заробітної плати ОСОБА_1 вбачається, що (розрахунковий лист № 1223) їй нарахована заробітна плата за липень 2017 року і утримано з неї за путівку (код 957) сума 1096,88 грн. ; за вересень 2017 року також нарахована заробітна плата і визначена сума до утримання за путівку (код 957) у розмірі 1096,88 грн..

Також з розшифровки нарахувань і утримань за серпень, жовтень, листопад, грудень 2017 року вбачається, що заробітна плата не вплачувалася, визначені суми утримань за путівку по 1096,88 грн..

Вирішуючи спір, суд першої інстанції цілком правильно зазначив, що правовідносини у даному спорі регулюються КЗпП України.

Також вірно, що за змістом ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст.18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Аналіз проведених норм права надав суду підстави для правильного висновку, що умови колективного договору є частиною трудового законодавства, тому, оскільки вимоги витікають саме з колективного договору, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України, а не Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що несплата вартості путівки фактично є наслідком заподіяння підприємству матеріальної шкоди, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення глави ІХ КЗпП України.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

За змістом ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Частиною 1 статті 135-3 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно зі ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Суд першої інстанції вважав, що позивач не довів таких обставин.

Однак, як вбачається з вищенаведених розшифровок заробітної плати відповідача, висновок суду про те, що за період із липня 2017 року по грудень 2017 року із заробітної плати ОСОБА_1 утримано вартість за путівку на загальну суму 4387,50 грн. є помилковим, не відповідає обставинам справи і письмовим доказам, наданим позивачем. Крім того, обставини, на які посилається позивач, підтверджені детальним розрахунком заборгованості за отриману путівку провідника ОСОБА_1 , з якого вбачається, що утримання спірних сум з її заробітної плати було проведено тільки у липні і вересні 2017 року (а.с.64).

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційним судом встановлено обставини, що свідчать про порушення відповідачем прав позивача, то з урахуванням встановлених обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог підприємства про стягнення з відповідача суми, не погашеної за використану путівку, в розмірі 2594,20 грн..

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає обгрунтованою апеляційну скаргу позивача і скасовує рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення про повне задоволення позовних вимог і відшкодування судових витрат з відповідача на користь позивача, сплачених підприємством за звернення до суду, і за апеляційне оскарження судового рішення (1921 грн. сплачено при зверненні до суду з позовною заявою та 2881,50 грн за апеляційне оскарження судового рішення, а всього 4802,50 грн).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філії «Пасажирська компанія» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2019 року скасувати.

Позов акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філії «Пасажирська компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) на користь виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» заборгованість в розмірі 2594 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто чотири) грн. 20 коп. та у відшкодування судових витрат 4802 (чотири тисячі вісімсот дві) грн 50 коп..

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 20 січня 2020 року.

Судді Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко

М.Ю. Лопатіна