Номер провадження: 22-ц/813/4503/20
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», за участю третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитекспресс Юкрейн ел.ел.сі.», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг» про визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

28.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив визнати недійсним кредитний договір № 014/83122/85/85109, укладений 01.11.2007 р. між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що 01.11.2007 р. між ним та відповідачем укладено кредитний договір № 014/83122/85/85109 про надання не відновлювальної кредитної лінії в сумі 377300 грн. Того ж дня було укладено договір іпотеки земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . 18.09.2018 р. він звернувся до Банку з заявою про надання дозволу на добровільну реалізацію вищевказаного об`єкта іпотеки. Крім того, надано згоду на обробку персональних даних та на їх передачу третім особам. Водночас на його телефон почали телефонувати невідомі особи, які представлялись співробітниками ТОВ «Укрборг» та вимагати різні грошові суми на погашення боргу. 04.10.2018 р. він звернувся до відповідача з вимогою проведення внутрішнього розслідування щодо передачі інформації третім особам та вимагання грошей. 10.10.2018 р. повідомлено, що відповідач передав якійсь компанії інформацію про заборгованість. 07.02.2018 р. ТОВ «Кредитекспресс Юкрейн ел.ел.сі.» надала вимогу про сплату 747128 грн. 15 коп., тобто цього дня пред`явлено вимогу про погашення.

Згідно з довідкою від 25.10.2018 р. станом на 07.02.2018 р. розмір заборгованості склав 378343,93 грн. по кредиту, 378986,03 грн. по процентам, пеня 1607419,89 грн., що не відповідає 747128,15 грн., тобто сумі, яку просив сплатити відповідач через третю особу.

Позивач також зазначав, що право кредитора нараховувати проценти припиняється у разі пред`явлення вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Відповідач в п.3.4. Договору застосовує до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України. Кредитним договором передбачена відповідальність за порушення зобов`язання у вигляді пені та штрафів. Договір є несправедливим з огляду на той факт, що позичальник має лише одне право, передбачене п.7.1. Договору. Всупереч ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач у письмовій формі не повідомив про кредитні умови. У п.1.5. Договору зазначено, що кредитором відсоткова ставка за користування кредитом може бути змінена без будь-якої згоди позичальника.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 вважав, що його права як споживача порушені та підлягають захисту у встановлений спосіб, просив задовольнити позов.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 16.04.2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 16.04.2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16.04.2019 року - залишити без змін.

За змістом ч.ч.1, 4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.11.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 (позичальник) укладено Кредитний договір № 014/83122/85/85109 (далі Договір). Згідно з умовами п.1.1. Договору Кредитор надає Позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 377300,00 грн., а Позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно з умовами Договору та Тарифів Кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Договором.

Відповідно до п.п.1.2.-1.4. Договору кредит надається по 01.11.2027 р., згідно з Графіком надання кредиту (додаток 1 до Договору). Погашення кредиту здійснюється шляхом здійснення щомісячних фіксованих рівних платежів протягом всього строку дії Договору згідно Графіку погашення кредиту та інших платежів (додаток 2 до Договору). За рахунок кожного рівного платежу здійснюється погашення щомісячних процентів за користування кредитом та погашення частини кредиту. За користування кредитом Позичальник сплачує проценти в розмірі 1,5 % річних за перший рік користування сумою кредиту.

Відповідно до п.8.2. Договору при одержанні кредиту Позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими; позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин; Позичальник спроможний укласти Договір і виконати зобов`язання, передбачені цим Договором, оскільки він не має обмежень у право- та дієздатності; Позичальник отримав згоду всіх осіб/органів, згода яких потрібна для укладення Договору та Договорів забезпечення зобов`язань Позичальника. Позичальник не є жодним чином обмеженим законом, іншим нормативним актом, судовим рішенням або іншим, передбаченим чинним законодавством, способом в своєму праві укладати Договір та виконувати всі умови, визначені у Договорі; не ведеться ніякого розслідування з боку суду, державних та інших органів, що може негативно вплинути на фінансові можливості та діяльність Позичальника. Сторони погодили, що з укладанням Договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких істотних умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом Договору.

Згідно з п.12.4. Позичальник перед укладенням цього Договору в письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту), що підтверджується повідомленням про Умови кредитування, які є невід`ємною частиною цього Договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана Позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

Додатком 2 до Договору визначений графік погашення Кредиту та інших платежів до кінцевої дати.

У додатку 3 до Договору визначений Перелік комісій (тарифів), інших фінансових зобов`язань Позичальника, що входить до сукупності вартості кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитний договір № 014/83122/85/85109 від 01.11.2007 року, з врахуванням змін від 21.02.2008 р., між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка в АДРЕСА_1 .

18.09.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про надання дозволу на добровільну реалізацію нерухомого майна, а саме вищевказаного предмета іпотеки за ціною неменше 450000 грн.

04.10.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до АТ «Райффайзен Банк Аваль» з заявою про проведення внутрішнього розслідування з приводу дзвінків на його телефон ТОВ «Укрборг» з вимогою сплати боргу перед банком.

У відповіді від 10.10.2018 р. № 97-5-4/2644 повідомлено ОСОБА_1 , що Банк тимчасово передав в роботу Компанії інформацію про заборгованість за кредитом.

ОСОБА_1 звернувся до Банку з заявою про надання довідки по споживчому кредиту.

Матеріали справи містять довідку про операції за кредитом за період з 01.11.2007 р. по 19.10.2018 р., з якої вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_1 складає: за кредитом 378343,93 грн.; за процентами 412007,68 грн., розрахована пеня 2189851,97 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором станом на 07.02.2019 р. заборгованість становить: за кредитом 378343,93 грн., за процентами 426907,68 грн., пеня 2294762,83 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.08.2011 р. позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/83122/85/85109, який є предметом спору, задоволено. Рішення суду набрало законної сили.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 02.04.2019 р. визнано неправомірними дії приватного виконавця Гамбаля О.Є., які полягають у винесенні 20.02.2019 р. постанови про відкриття виконавчого провадження № 58446996 за виконавчими листами від 12.12.2011 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачена одна із підстав недійсності правочину, а саме, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Крім того, на необхідність застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до споживчого кредитування звернуто увагу у Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

У цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

У відповідності до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частинами 5-7 цієї ж статті передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Згідно зі ст.627 ч. 1 ЦК України, сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог даного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Щодо визнання Договору недійсним на підставі п.3.4. Договору.

Відповідно до п.3.4. Договору у відповідності з чинним законодавством, Позичальник здійснює погашення заборгованості за Договором в наступному порядку: нарахована пеня/штраф, комісії за обслуговування кредиту, заборгованість за процентами, заборгованість за кредитом. З підписанням цього Договору Сторони домовились, що у випадку порушення Позичальником будь-якої з умов Договору, Кредитор має право визначити інший порядок (черговість) погашення заборгованості Позичальника перед Кредитором.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення (ч.3 ст.549 ЦК України).

Згідно зі ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

За змістом ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.546 та ст.549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечуються, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання.

Отже, пунктом 3.4. Договору передбачений порядок (черговість) погашення заборгованості, а не подвійна відповідальність.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказана обставина свідчить про відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги .

Крім того, посилання позивача на ч.3 ст.509 ЦК України не містить положень про притягнення до відповідальності, оскільки передбачає те, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Щодо визнання Договору недійсним на підставі п. 7.1. Договору.

Згідно з п.7.1. Договору у випадку здійснення дострокового часткового/повного погашення кредиту за цим Договором Позичальник має право звернутися до Кредитора з письмовою заявою про отримання нового розрахунку сукупної вартості кредиту за формою, передбаченою Додатком 2 до Договору.

Вказаною умовою Договору право позивача не порушується. Наявність цього права не може свідчити про необхідність визнання вказаного Договору недійсним з цієї підстави.

Щодо визнання Договору недійсним на підставі п. 1 5. Договору.

Згідно п. 1.5. Договору Кредитор має право без отримання будь-якої додаткової згоди Позичальника приймати рішення про зміну процентної ставки протягом строку дії цього Договору у випадках зміни середньозваженої вартості залучення строкових коштів банками України згідно офіційних даних НБУ, зміни облікової ставки НБУ, введення оподаткування банківських операцій з залученням строкових коштів, збільшення норм відрахувань для формування обов`язкових резервів за строковим вкладами, збільшення норм відрахувань до «Фонду гарантування вкладів», збільшення рівня інфляції, зміни процентних ставок по кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів Кредитора, та у разі настання інших подій, незалежних від волі сторін Договору, які мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів Кредитора.

Зазначений пункт Договору не суперечить частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Матеріали справи не містять належних доказів збільшення процентної ставки ОСОБА_1 за кредитом, а тому позовні вимоги з цих підстав підлягають відхиленню.

Щодо визнання Договору недійсним на підставі ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частинами другою, п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно з пунктом 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення між сторонами спірного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Судом правильно встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; договір підписаний позивачем та містить повну інформацію стосовно умов кредитування.

Факт отримання коштів ОСОБА_1 не оспорювався, договір ним частково виконувався, а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Умови укладеного між банком та позивачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечував, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим статтею 3 ЦК України.

У кредитному договорі передбачені всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог законодавства, зокрема: вказана сума кредиту, дата видачі кредиту, відсоткова ставка та її вид, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов`язань за договором та його умови тощо. Позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

ОСОБА_1 особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив свою згоду з його умовами.

Істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача всупереч принципу добросовісності (несправедлива умова оспорюваного пункту договору) судом не встановлений.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено і з цим погоджується колегія суддів апеляційного суду, що зміст вказаного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а саме статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у цивільній справі № 310/11534/13-ц, на яку посилається позивач, регулює відмінні від предмета спору правовідносини щодо дострокового стягнення кредиту та змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, що впливає на розмір заборгованості. (а.с. 39-44)

Судом не встановлений факт передачі права вимоги за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 третім особам.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що викладені аргументи апеляційної скарги є безпідставними та не можуть слугувати правовими підставами для скасування судового рішення, оскільки судом під час розгляду справи всебічно і повно досліджено та оцінено усі надані сторонами докази, з урахуванням вимог та заперечень сторін вірно і об`єктивно з`ясовано обставини справи, а тому будь-яких протиріч між висновками суду про права та взаємовідносини сторін і встановленими судом фактами не вбачається, судом в повному обсязі встановлено і досліджено предмет доказування у даній справі, виходячи з тих доказів, які надавалися сторонами у справі.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.01.2020 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький