Постанова

Іменем України

17 січня 2020 року

м. Київ

справа № 638/11414/18

провадження № 61-2685св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Прокуратура Харківської області, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року у складі судді Цвірюка Д. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 05 грудня 2017 року вона звернулася до Прокуратури Харківської області із заявою про кримінальне правопорушення, вчинене слідчим Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_2 , при умисно допущеній бездіяльності та тривалій імітації досудового розслідування у кримінальному провадженню № 000010, та про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР).

Прокуратурою Харківської області вказані відомості до ЄРДР у встановлений законодавством строк внесені не були, у зв`язку з чим ОСОБА_1 оскаржила вказану бездіяльність до слідчого судді.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2018 року її скаргу задоволено та зобов`язано Прокуратуру Харківської протягом 24 годин внести відомості до ЄРДР за її заявою від 05 грудня 2017 року.

Вказані відомості внесені до ЄРДР лише 13 лютого 2018 року за № 0000219. У подальшому у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000219, 21 березня 2018 року слідчим винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою, яка 14 травня 2018 року скасована слідчим суддею. Також слідчим 29 травня 2018 року винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000219, яка 27 липня 2018 року також скасована слідчим суддею.

Таким чином, посадові особи прокуратури протягом тривалого часу вчиняли умисну протиправну бездіяльність та злісно не виконували вимоги чинного законодавства України. Вказаними незаконними діями та бездіяльністю посадові особи прокуратури спричинили їй моральну шкоду, оскільки вона вимушена звертатися до суду, порушено її психологічне благополуччя, вона позбавлена відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, права на доступ до правосуддя, вона втратила віру у законність та справедливість влади. Згідно з висновком спеціаліста-психолога від 07 серпня 2018 року тривала бездіяльність посадових осіб прокуратури при імітації розслідування є психотравмуючою для неї, розмір компенсації спричиненої їй моральної шкоди дорівнює 3 000 000,00 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на її користь 3 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, спричиненої їй посадовими особами прокуратури у результаті імітації досудового розслідування, прийняття незаконних рішень та протиправної тривалої бездіяльності.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що відносини, які склались між ОСОБА_1 та прокуратурою, врегульовані кримінальним процесуальним законодавством та не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Реалізація ОСОБА_1 свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування постанов Прокуратури Харківської області не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями ОСОБА_1 моральної шкоди. ОСОБА_1 не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення їй моральної шкоди.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено неправомірну бездіяльність посадових осіб Прокуратури Харківської області, що є підставою для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди. Суди попередніх інстанцій проігнорували практику Європейського суду з прав людини, практику Верховного Суду у цій категорії справ.

У березні 2019 року від Прокуратури Харківської області надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , уякому заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою, зводиться до незгоди заявника із встановленими судами обставинами та не підлягає задоволенню.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Встановлені судами обставини

05 грудня 2017 року ОСОБА_1 спільно із ОСОБА_4 звернулася до Прокуратури Харківської області із заявою про злочин, вчинений слідчим Шевченківського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області ОСОБА_2 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000010, в якій просила внести відповідні відомості до ЄРДР.

Листом Прокуратури Харківської області від 07 грудня 2017 року № 15/3-76-15 ОСОБА_1 повідомлено про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР на підставі заяви від 05 грудня 2017 року.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2018 року скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено та зобов`язано компетентних осіб Прокуратури Харківської області внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою від 05 грудня 2017 року.

Прокуратура Харківської області листом від 13 лютого 2018 року № 15/3-76-15 повідомила ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що 13 лютого 2018 року внесені відомості до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2018 року, яка надійшла 12 лютого 2018 року.

21 березня 2018 року старшим слідчим Прокуратури Харківської області винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_4 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000219, про що ОСОБА_4 повідомлено листом № 17/2-219-18 від 22 березня 2018 року.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 травня 2018 року скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено, скасовано постанову слідчого від 21 березня 2018 року про відмову у визнанні потерпілим та зобов`язано слідчого прокуратури Харківської області вручити ОСОБА_4 та ОСОБА_1 пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 0000219.

29 травня 2018 року старшим слідчим Прокуратури Харківської області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000219.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 липня 2018 року скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено, скасовано постанову старшого слідчого Прокуратури Харківської області від 29 травня 2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 13 лютого 2018 року за № 0000219.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підставі цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинна довести належними та допустимими доказами завдання їй шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не застосували практику Європейського суду з прав людини, практику Верховного Суду у цій категорії справ, а саме висновки у постановах від 25 червня 2018 року (справа № 641/2476/17), від 11 липня 2018 року (справа № 638/12259/16), від 25 липня 2018 року (справа № 638/6944/16-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 646/9109/15-ц), від 10 жовтня 2018 року (справа № 638/1892/16-ц), від 11 грудня 2018 року (справа № 127/20464/16-ц), від 12 грудня 2018 року (справа № 638/13608/16-ц), від 17 грудня 2018 року (справи № 641/2048/17), від 10 січня 2019 року (справи № 532/1243/16-ц) є необґрунтованими, оскільки встановлені у вказаних справах фактичні обставини не є тотожними обставинам у цій справі. Зокрема, у наведених справах судами встановлено факт заподіяння заявникам моральної шкоди внаслідок неправомірних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, тобто встановлено усі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.

Проте, у цій справі судами попередніх інстанції, не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Судами зроблено висновок про те, що за встановленими фактичними обставинами, самі факти винесення слідчим суддею ухвал про зобов`язання відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР та розпочати розслідування, а також про скасування постанови про закриття кримінального провадження, є не достатніми для застосування наслідків цивільно-правового характеру делікту.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів, оскільки не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а має значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди.

У цій справі, суд попередніх інстанцій, відмовили у задоволені позову з підстав недоведеності, що діями відповідача позивачу спричинено моральну шкоду.

Доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами попередніх інстанції, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо застосування норм матеріального та процесуального права. Висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо клопотання про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Заява про направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиною правозастосовної практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Заявником у касаційній скарзі не наведено, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі, аналіз судової практики не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

Зважаючи на наведене, суд касаційної інстанції не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик