Постанова

Іменем України

21 січня 2020 року

м. Київ

справа № 462/6409/18

провадження № 61-18641св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова у складі судді Пилип`юк Г. М. від 03 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В., від 03 жовтня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 квітня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 , 2013 року народження. Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 08 листопада 2018 року шлюб між ними розірвано.

Під час спільного проживання на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2013 року сторони купили квартиру АДРЕСА_1 , яка придбана за спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя набутим у шлюбі.

Зазначала, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, вона сама матеріально утримує дітей. Крім того, відповідач протягом останнього року не сплачував кошти за комунальні послуги та провокував конфлікти, а тому вважала, що наявні правові підстави для збільшення її частки у спірному майні.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини вказаної квартири.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини спірної квартири.

У решті позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірна квартира придбана відповідачем під час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане нерухоме майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках. Також суди виходили із відсутності підстав для збільшення частки позивача при поділі майна подружжя.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити вказані судові рішення в частині визначення розміру часток сторін у порядку поділу майна подружжя, визнавши за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири, залишивши у власності відповідача 1/4 частини вказаної квартири.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, які він отримав від продажу 23 травня 2013 року нерухомого майна, що належало йому на праві часткової власності, а саме частки квартири АДРЕСА_2 , від продажу якої він отримав 207 225 грн. Цього ж дня він придбав спірну квартиру за ціною 315 620 грн, а різницю вказаної суми він додав із своїх заощаджень в розмірі 50 000 грн; 62 175 грн (7 500 дол. США) позичив у ОСОБА_5 , які до сьогоднішнього дня повертає йому.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для збільшення її частки у майні, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, не врахували, що відповідач не забезпечував матеріально сім`ю, неналежно виконував свої батьківські обов`язки, не сплачував аліменти, які були визначені судом, не допомагав в утриманні чи лікуванні дітей.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, просила відмовити у задоволенні касаційної скарги.

У грудні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2019 року прийнято до провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 квітня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 , 2013 року народження.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2013 року ОСОБА_2 придбав під час шлюбу зі згоди дружини квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою ЛКП «Граніт» від 19 листопада 2018 року у спірній квартирі зареєстровані сторони та їх діти.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя, є безпідставними, з огляду на таке.

У сімейному законодавстві діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 23 травня 2013 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 придбав 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва пра право на спадщину за законом від 04 квітня 2008 року. Продаж вчинено за 207 225,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2013 року ОСОБА_2 придбав спірну квартиру за 315 620,00 грн.

Разом із тим, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про те, що він сплатив у рахунок вартості спірної квартири кошти, які отримав від продажу 1/2 частки квартири, яка належала йому на праві приватної власності, а тому не спростував презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Сама по собі наявність у відповідача коштів, отриманих від продажу 1/2 частки квартири, не може бути беззаперечним підтвердженням того, що спірна квартира була придбана саме за ці кошти без надання відповідних доказів.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про наявність правових підстав для збільшення її частки у спірному майні, з огляду на таке.

Так, за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Оскільки позивач не довела обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із відсутності підстав для збільшення частки позивача у майні, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому дійшов правильного висновку про те, що вказане нерухоме майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

Інші доводи касаційних скарг не спростовують висновків судів, не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та загалом зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1

залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Кривцова Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник