Постанова

Іменем України

20 січня 2020 року

м. Київ

справа № 724/428/17

провадження № 61-44237св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , Колінковецька сільська рада Хотинського району Чернівецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2018 року у складі судді Гураль Л. Л., постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 09 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Лисака І. Н., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області про визнання частково недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Позовна заява мотивована тим, що 22 червня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Колінковецької сільської ради Хотинського району від 22 квітня 2013 року № 255/XVІІІ/13 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку в розмірі 0,1779 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Позивач зазначає, що цим рішенням неправомірно було передано колишньому власнику ОСОБА_4 частину земельної ділянки (а саме - в розмірі 0,1779 га), яка закріплена за його будинком.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просиввизнати недійсним та скасувати пункт 1.4 рішення від 22 квітня 2013 року № 255/XVІІІ/13 Колінковецької сільської ради Хотинського району про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки в розмірі 0,1779 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та передачу її у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів наявність його права на спірну земельну ділянку.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 09 серпня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. При цьому, зазначив, що вказана земельна ділянка площею 0,1779 га для ведення особистого селянського господарства не відноситься до земельної ділянки, на якій розміщені житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться на АДРЕСА_1 .

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що при переході права власності на житловий будинок ОСОБА_1 мала би перейти і земельна ділянка у тому ж розмірі, що закріплена за цим будинком, а саме - у розмірі 0,4279 га, з яких: 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, 0,1779 га - для ведення особистого селянського господарства.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

02 жовтня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 22 червня 2010 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,25 га (кадастровий номер :003:0105), наданій в користування для обслуговування житлового будинку.

На підставі цього договору за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок, відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 червня 2010 року.

Рішенням Колінковецької сільської ради Хотинського району від 22 квітня 2013 року № 255/XVІІІ/13 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га у власність ОСОБА_1 , згідно із договором купівлі-продажу житлового будинку від 22 червня 2010 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Колінковецької сільської ради Хотинського району від 22 квітня 2013 року № 255/XVІІІ/13 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку в розмірі 0,1779 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушень не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Установлено, що предметом договору купівлі-продажу від 22 червня 2010 року був житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,25 га (кадастровий номер :003:0105), наданій в користування для обслуговування житлового будинку.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений у статті 118 ЗК України.

Відповідно пункту «г» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 га, в селищах - не більше 0,15 га, в містах - не більше 0,10 га.

Рішенням Колінковецької сільської ради Хотинського району від 22 квітня 2013 року № 255/XVІІІ/13 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га у власність ОСОБА_1 , згідно із договором купівлі-продажу житлового будинку від 22 червня 2010 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Разом із тим, належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка, площею 0,1779 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства є такою, на якій розміщений придбаний позивачем у відповідачки житловий будинок, суду не надано, а відтак підстави набуття ОСОБА_1 на підставі статей 377 ЦК України, 120 ЗК України права на вказану земельну ділянку не є обґрунтованими.

При таких обставинах суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи вказані норми матеріального права та встановлені фактичні обставини справи, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для переходу до ОСОБА_1 права користування або права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 0,1779 га, при переході права власності на житловий будинок. Тому право позивача при передачі у власність відповідачки вказаної земельної ділянки на підставі оскаржуваного пункту 1.4 рішення від 22 квітня 2013 року № 255-18/13 Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області жодним чином не порушено.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки судами правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, повно і об`єктивно встановлені фактичні обставини, що мають істотне значення для вирішення справи.

Посилання у касаційній скарзі нафакт належності спірної земельної ділянки до придбаного позивачем житлового будинку не спростовує правильного висновку судів попередніх інстанцій, оскільки суперечить наявним у матеріалах справи доказам, зокрема - змісту договору купівлі-продажу житлового будинку.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2018 року, постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило