Номер провадження 2/754/2249/20
РІШЕННЯ

Іменем України

17 січня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Панченко О.М.

при секретарі Чехун Ю.В.

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астраускас Людмила Єрофеївна про визнання договору дарування квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивує вимоги позову тим, що 13 грудня 2014 року між ОСОБА_6 (батько позивача) та ОСОБА_2 (дідусем позивача) було укладено договір дарування квартири, за умовами якого відповідач-2 ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Вважає, що укладення цього договору порушує право користування малолітньої дитини ОСОБА_4 , оскільки після відчуження квартири він втратив право на проживання у квартирі, внаслідок чого позбавлений належних умов для проживання та розвитку і може опинитись на вулиці, крім того, на момент відчуження квартири був відсутній дозвіл органу опіки та піклування на таке відчуження.

Також зазначає, що як до укладання спірного договору, так і після його укладання, малолітній ОСОБА_4 разом із своїми батьками на законних підставах постійно проживав у спірній квартирі, а іншого житла яке б забезпечило йому належні умови для проживання та розвитку, немає.

На час звернення з позовом до суду родина позивача продовжує проживати у спірній квартирі, але його батько відповідач-1 ОСОБА_6 вже не є власником квартири, відповідно позивач втратив право на проживання у ній, а відповідач-2 ОСОБА_2 здійснює дії по виселенню з квартири сім`ї позивача, у тому числі і у судовому порядку.

Крім того вказує, що позивач разом із своїми батьками на момент посвідчення договору та зараз зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , а за адресою спірної квартири вони фактично проживають тривалий час, після укладання відповідачами договору дарування від 13.12.2014 року родина позивача переїхала проживати до Республіки Казахстан, але після повернення до України, з лютого 2016 року відповідач-2 ОСОБА_2 почав перешкоджати у користуванні квартирою та замінив в ній замки, на дату звернення з даним позовом сім`я позивача продовжує проживає у спірній квартирі.

У позові зазначається, що батьки малолітнього позивача будь-якого іншого житла, окрім кімнати площею 10 кв. м. в квартирі АДРЕСА_4 , яке належить батьку позивача не мають.

На підтвердження факту проживання у спірній квартирі сім`ї позивача на момент її відчуження та після її відчуження до позову надані договір купівлі-продажу товарів від 10.02.2013 року та договір замовлення і виготовлення корпусних меблів від 16.04.2014 року із зазначенням адреси доставки: АДРЕСА_1 ; довідка з дошкільного навчального закладу від 10.06.2016 року про відвідування позивачем дитячого садка, який знаходиться поряд із місцезнаходженням спірної квартири; Акт обстеження житлово-побутових умов №552 від 06.12.2016 року, яким встановлено, що на дату його складання сім`я позивача продовжує проживати у спірній квартирі; лист центру первинної медико-санітарної допомоги Деснянського району м. Києві від 19.02.2016 року №2, згідно якого позивач з моменту народження обслуговується у даній установі та фактично проживає за адресою спірної квартири.

В обґрунтування позовних вимог сторона позивача посилалась на ч.4 ст. 29, ст.71, ч.6 ст.203, ч.1 ст. 215, ст.224, ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, ст.154 Сімейного кодексу України, ст.ст. 64, 156 Житлового кодексу Української РСРст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ч.3 ст. 17, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.3 Конвенції «Про права дитини».

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові, просив позов задовольнити.

Законний представник позивача ОСОБА_5 до судового засідання не з`явилась. Про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку.

Відповідач-1 ОСОБА_6 до судового засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку. 21.03.2018 року через канцелярію суду подав заяву про визнання позову (Том 1 а.с.116).

Відповідач-2 ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав, викладених у процесуальних документах із запереченнями на позов, які приєднано до справи, додатково пояснили, що після одруження сина ОСОБА_6 з ОСОБА_5 , Відповідач-2 ОСОБА_2 на прохання сина надав їм можливість проживати разом з ним у належній йому двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

За період спільного проживання у спірній квартирі з боку сина, невістки та її матері йому почали створювати перешкоди, як власнику шляхом обмеження його права у користуванні кухнею та ванною кімнатою, також вчиняли сварки та психологічно знущались над ним, вимагаючи подарувати ОСОБА_6 вказану вище квартиру в обмін на обіцянки, що знущання будуть припинені.

16.04.2014 року відповідач-2 ОСОБА_2 розраховуючи, що після відчуження квартири на користь сина ситуація у родині зміниться на краще, подарував своєму сину відповідачу-1 ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Через вісім календарних місяців, а саме, 13.12.2014 року відповідач-1 ОСОБА_6 подарував цю же квартиру своєму батьку відповідачу-2 ОСОБА_2 , у зв`язку із від`їздом з родиною на постійне місце проживання до Республіки Казахстан.

Сторона відповідача зазначила, що при укладанні та нотаріальному посвідчені нотаріусом договору дарування від 13.12.2014 року сторонами було дотримано усі вимоги законодавства для укладання такого виду договору, оскільки в спірній квартирі на момент її відчуження був зареєстрований тільки відповідач-2 ОСОБА_2 , а позивач малолітній ОСОБА_7 був зареєстрований разом із своїми батьками та бабою ОСОБА_8 Прокопівною за адресою: АДРЕСА_3 . Також, малолітній позивач не мав частки у праві власності на спірну квартиру, квартира була особистою приватною власністю його батька відповідача-1 ОСОБА_6 , оскільки була набута під час шлюбу у дарунок, через що згоди на її відчуження як з боку кожного з подружжя так і з боку будь-яких державних органів, у тому числі і Органу опіки та піклування за місцем реєстрації малолітнього позивача законом не вимагається.

Крім того, станом на дату укладання оспорюваного договору дарування від 13.12.2014 року батькам позивача: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві приватної власності належали ще два будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_5 та за адресою: АДРЕСА_6 із земельною ділянкою 0,25 га для будівництва та обслуговування вищевказаного будинковолодіння та земельною ділянкою 0,3651 га для ведення підсобного сільського господарства за тією ж адресою, які 15.12.2014 року та 16.12.2014 року були ними подаровані ОСОБА_9 (баба малолітнього позивача). Згоди Органу опіки та піклування на вчинення вказаних вище правочинів батьки позивача також не отримували.

Сторона відповідача зазначила, що батьки позивача приховали від суду факт наявності в них у кожного окремо на дату укладання оспорюваного договору дарування від 13.12.2014 року іншого нерухомого майна, окрім кімнати у квартирі за адресою його реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач-2 ОСОБА_2 пояснив, що є дідусем позивача з боку батька, жодних перешкод у проживанні та користуванні спірною квартирою сім`ї позивача він не чинив та не чинить, з позовом про виселення сім`ї позивача із спірної квартири до суду він не звертався, сам у спірній квартирі не проживає з 2016 року, після того, як сім`я позивача замінила у вхідних дверях до квартири замки, у зв`язку з чим він звертався до поліції, також відповідач-1 ОСОБА_6 сильно побив його, внаслідок чого він боїться повертатись до спірної квартири.

Також зазначив, що спірна квартира це його єдине житло, іншого нерухомого майна він немає, натомість 22.02.2018 року родина відповідача-1: ОСОБА_6 із 5-ти осіб (він, дружина, син, дочка, мати дружини) до складу якої належить і його теща - ОСОБА_9 , на підставі Розпорядження від 22.02.2018 року №113 Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації отримала від держави Україна ордер на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , як сім`я учасника антитерористичної операції, що мешкають в Дніпровському районі м. Києва, де всі вони з того часу зареєстровані та повністю забезпечені житлом, але вказаний факт батьками позивача також був прихований від суду.

Правовою підставою для отримання відповідачем-1 ОСОБА_6 державного житла на родину із 5-ти осіб було те, що згідно з поданими ним документами вся його родина мешкала у одній кімнаті в комунальній квартирі та іншого нерухомого майна не мала, що послугувало можливістю для взяття родини на облік як таку, що потребує поліпшень.

Сторона відповідача пояснила, що баба ( ОСОБА_9 ) малолітнього позивача ОСОБА_4 була за згодою зятя ОСОБА_6 зареєстрована на належну йому житлову площу за адресою його реєстрації на той час: АДРЕСА_3 , в якій йому належала одна кімната розміром 10 кв.м. та в якій вже була зареєстрована його дружина та син (позивач по справі), відповідно, починаючи з дати реєстрації (25.09.2014 року), належить до складу родини ОСОБА_6 (відповідач-1), таким чином, нерухоме майно у вигляді двох будинковолодінь взагалі не вибувало з користування родини позивача, як на дату укладання оспорюваного договору дарування від 13.12.2014 року (належало батькам позивача), так і на даний час майно належить бабі позивача яка є членом його родини.

Відповідач зазначив, що родина ОСОБА_10 у грудні 2014 року за власним рішенням виїхала разом з малолітнім сином на проживання до Республіки Казахстан, де у період з 29 грудня 2014 року по 04 лютого 2016 року вони спільно проживали у квартирі, яку обрали на власний розсуд, а малолітня дитина, позивач по справі, - проживав разом із своїми батьками, тому його право на користування спірною квартирою, яка була відчужена його батьком на користь його дідуся (відповідач-2 ОСОБА_2 ) не було порушено жодним чином, оскільки місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання його батьків.

Після повернення родини ОСОБА_2 з Республіки Казахстан до Києва, за згодою власника спірної квартири відповідача-2, вони знов заселились і проживають у квартирі, при цьому за період часу з 13.12.2014 року їх житлові умови у місті Києві значно поліпшились, оскільки окрім кімнати у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , - відповідачу-1 ОСОБА_6 на сім`ю з п`яти осіб була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_8 , де на даний час всі перелічені вище особи мають місце реєстрації, також ОСОБА_6 19.06.2016 року надана земельна ділянка площею 1 га для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Броварський район, сщ/рада Калитянська (Кадастровий номер::05:007:0127; Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212).

Крім того, Актом №557 обстеження житлових умов родини ОСОБА_2 від 06.12.2016 року встановлено, що на дату складання акту позивач разом із своїми батьками та сестричкою фактично проживає та користується квартирою, яка є об`єктом договору дарування від 13.12.2014 року, жодні перешкоди у праві користування квартирою у акті не зазначені.

У період з 04 лютого 2016 року відповідач-2 ОСОБА_2 , як власник спірної квартири через чинення перешкод з боку батьків малолітнього позивача не має доступу до власної квартири, але перешкод родині позивача у користуванні квартирою не чинив та не чинить, на даний час, з метою надання можливості їм закінчити ремонтні роботи у власній трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_7 , - до суду з позовом про усунення перешкод у реалізації права власності на майно- квартиру та виселення родини ОСОБА_10 з його квартири не звертався, інших дій по виселенню не вчиняв, тому станом по сьогоднішній день позивач по справі, його батьки та сестричка вільно користуються квартирою відповідача-2 ОСОБА_2 ..

Зазначив, що малолітній позивач разом із членами своєї сім`ї станом на 13.12.2014 року був належним чином забезпечений житлом, його права на користування житловими приміщеннями внаслідок укладання оспорюваного договору дарування порушені не були, дитина весь час проживала і проживає разом із своїми батьками за адресами, які вони обирали для проживання власної сім`ї у відповідні терміни часу, адреси їх фактичного місця проживання були відмінні від місця їх державної реєстрації, починаючи з 22.02.2018 року дитина разом із членами своєї родини набула також право на користування трикімнатною квартирою та набула право отримати шляхом приватизації право власності на 1/5 частину квартири за адресою: АДРЕСА_7 , - у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог законного представника позивача, його матері - ОСОБА_5 , яка спотворила та приховала від суду дійсні обставини справи.

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого уповноваженого представника не направила, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшла до суду заява від 12.04.2018 року з проханням розглядати справу без участі представника Служби у справах дітей та ухвалити рішення з урахуванням житлових прав дитини (Том 1 а.с.128).

Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. До суду надіслала заяви, в яких просила суд розглядати справу за її відсутністю, у задоволенні позову ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним, відмовити через його безпідставність.

При ухваленні рішення просила суд врахувати її пояснення та заперечення проти позову, які наведенні у її процесуальних документах (Том 2 а.с. 50), відповідно до яких, - 13.12.2014 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є., за р/н 1426, було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2 (у подальшому - Договір). На підставі Договору ОСОБА_6 подарував (тобто передав безоплатно) у власність своєму батьку ОСОБА_2 (Обдарованому) згадану вище квартиру. Згідно пункту 6 Договору: - «Дарувальник гарантує, що квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладання нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, в іпотеці та під податковою заставою не перебуває, прав на неї у третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, як в межах, так і за межами України немає, судового спору щодо них немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесена, не є спільною сумісною власністю, оскільки є дарунком». Відповідно до пунктів 7-8 Договору, відсутність заборони (арешту), обтяжень відчуження квартири підтверджується Витягами №№80301432, 80301493, 80301583 з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.12.2014 року, виданого ПНКМНО Астраускас Л. Є . Відсутність податкової застави відносно сторін перевірено за Витягом, виданим 13.12.2014 р. ОСОБА_12 , ПНКМНО з Держаного реєстру обтяжень нерухомого майна за №45861098. Згідно Довідки №1315 від 10.12.2014 року КП «Дирекція управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва ЖЕК №307 в квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У пункті 8 Договору зазначено, що на спірну квартиру: - «…прав третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх …..немає». З Довідки №1315 від 10.12.2014 року КП «Дирекція управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва ЖЕК №307 вбачається відсутність реєстрації малолітніх та неповнолітніх дітей та їх батьків у спірній квартирі. Малолітні та неповнолітні діти не були ні власниками ні співвласниками спірної квартири та не мали відносно неї жодних майнових прав. Крім того, зі слів дарувальника, ОСОБА_6 , - укладанню Договору передувало спільне рішення його та дружини про зміну країни проживання та переїзд з України на проживання за кордон. Договір дарування квартири від 13.12.2014 року був посвідчений з дотриманням вимог законодавства України, а тому відсутні законні підстави для визнання його недійсним та скасування у судовому порядку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2017 року було відкрито провадження у даній цивільній справі.

02.11.2017 року законний представник позивача ОСОБА_5 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладання арешту на спірну квартиру.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.11.2017 року заява про забезпечення позову була задоволена, накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Ухвалою суду від 14.11.2017 року внесено виправлення у резолютивну частину ухвали суду від 03.11.2017 року.

24.05.2018 року, 03.07.2018 року представником відповідача ОСОБА_2 подано до суду письмові відзиви на позовну заяву.

21.06.2018 року, 07.09.2018 року представником позивача подано до суду відповіді на відзиви на позовну заяву.

Ухвалою суду від 26.02.2019 року залишено без задоволення заяву подану до суду представником позивача про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 17.05.2019 року відповідачу ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні клопотання про об`єднання в одне провадження цієї цивільної справи з цивільною справою за позовними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що законний представник позивача, яка є його матір`ю, 15 вересня 2017 року звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що в квартирі, яка була подарована відповідачу-2 ОСОБА_2 , проживала малолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у зв`язку з укладенням договору дарування було порушено майнові права дитини на користування житлом, яке є єдиним придатним для проживання сім`ї малолітнього позивача, оскільки під час укладення договору дарування не було отримано згоди Органу опіки та піклування.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батьками позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.8).

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрований 23 жовтня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.14).

Відповідно до спеціальних відміток у паспортах ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , копії яких були надані до суду разом з позовною заявою (а.с.9-13), місцем реєстрації їх проживання є адреса: АДРЕСА_3 , а станом на дату ухвалення рішення по справі місцем реєстрації їх проживання є адреса: АДРЕСА_7 .

Право власності відповідача-1 ОСОБА_6 на частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 у вигляді конкретної кімнати жилою площею 10,0 кв.м., підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.04.2010 року у цивільній справі №2-421/10 за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_13 про визначення порядку користування житловою площею та за зустрічним позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_6 про розподіл майна та збільшення частки у праві спільної сумісної власності, яким суд встановив порядок користування квартирою АДРЕСА_4 , виділивши в користування ОСОБА_6 кімнату жилою площею 10,0 кв.м., загальні приміщення залишив у загальному користуванні власників квартири (а.с.27-29). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.08.2010 року вищевказане рішення від 28.04.2010 року було змінено, шляхом виділення лоджії, пл.1,6 кв.м. у квартирі АДРЕСА_4 у користування ОСОБА_13 , в решті залишено без змін (а.с.30-32 т.1).

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_3 (а.с.15 т.1) відповідача-1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком є відповідач-2 ОСОБА_2 .

Відповідно до спеціальних відміток у паспорті ОСОБА_2 (а.с.63 т.1) та Довідки №1549 (форма-3) від 20.05.2016 року, місцем реєстрації його проживання з 26.05.2005 року є адреса: АДРЕСА_1 . Також за даною адресою у період з 26.05.2005 року по 24.02.2011 рік була зареєстрована померла дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_14 та у період з 14.02.2006 року по 21.06.2012 року його син відповідач-1: ОСОБА_6 . Згідно Довідки №1549 (форма-3) від 20.05.2016 року за вище вказаною адресою малолітні діти ніколи не були зареєстровані (а.с.192 т.1).

Згідно заяви ОСОБА_2 до Деснянського районного суду м. Києва місцем його фактичного проживання є адреса: АДРЕСА_9 , на яку він, як відповідач просив суд надсилати процесуальні документи та повістки по даній справі (а.с.76 т.1).

Згідно договору дарування квартири від 16.04.2014 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В., за реєстровим № 1-464, відповідач-2 ОСОБА_2 подарував своєму сину відповідачу-1 ОСОБА_6 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , Ѕ частина якої належала йому на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Ярощук В.Ю. 27 квітня 2005 року, за реєстровим №449, інша Ѕ частина квартири належала на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 19 серпня 2011 року, за реєстровим №5-1272 (а.с.16; а.с. 212 т.1).

13.12.2014 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є., за р/н 1426, було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2 . На підставі договору дарування відповідач-1 ОСОБА_6 подарував у власність своєму батьку відповідачу-2 ОСОБА_2 зазначену вище квартиру (а.с.17-18 т.1).

Згідно Свідоцтва про народження № НОМЕР_4 ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка народилась у місті Костанай у Республіці Казахстан, її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.19 т.1).

Відповідно да Акту обстеження житлово-побутових умов №552 від 06.12.2016 року (а.с.24 т.1), складеного комісією Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, на дату складання акту у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_6 (батько), ОСОБА_5 (мати), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент складання акту у квартирі перебувала мати та малі діти, приміщення чисто прибрані, укомплектовані усіма необхідними меблями та технікою. В одній з кімнат проживають двоє дітей; манеж, дитячі ліжка, столик для творчості, шафа-купе з дитячими речами, два дитячих візочка, крісла, розкладний диван. Умови проживання відповідають вимогам.

Згідно листа Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 04.07.2016 року у відповідь на адвокатський запит адвоката Пипченко Б.Ю., дозвіл за 2014 рік даною установою, як органом опіки та піклування щодо укладання договору дарування квартири АДРЕСА_2 , право користування якою має малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не надавався. Законні представники дитини за наданням такого дозволу не зверталися (а.с.34 т.1).

Згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Служби у справах дітей від 28.04.2017 року у відповідь на заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , адресою яких зазначена адреса спірної квартири, серед іншого зазначено, що працівником служби проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 та Акт обстеження №47 від 26.04.2017 року додається. Разом з цим, надання висновку щодо належних умов проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 за період 2013-2014 рр. та в даний час, а також надання правової оцінки з приводу укладання договору дарування квартири від 13.12.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 за дозволом органу опіки та піклування, не входить до компетенції Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.36 т.1).

Відповідно до Акту обстеження умов проживання №47 від 26.04.2017 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_6 (батько), ОСОБА_5 (мати), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , теща ОСОБА_6 (а.с.37 т.1).

Згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Служби у справах дітей від 24.04.2017 року у відповідь на заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , адресою яких зазначена адреса спірної квартири, серед іншого зазначено, що на момент укладання спірного договору дарування квартири від 13.12.2014 року малолітній ОСОБА_7 , 2013 року народження, відповідно до діючого законодавства, мав право користування квартирою АДРЕСА_2 нарівні з батьком-власником, ОСОБА_6 . Проте, у п.6 зазначеного договору дарувальник гарантував, що прав на квартиру у третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх не має. Згідно наданих нотаріусу документів, дітей, що мали державну реєстрацію місця проживання у квартирі не було. Малолітній ОСОБА_7 мав державну реєстрацію місця проживання за іншою адресою (а.с.38 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу товарів №1002/1 від 10.02.2013 року (а.с.25 т.1) та Договору на замовлення і виготовлення корпусних меблів від 16.04.2014 року (а.с. 21-22 т.1) покупцем та замовником є ОСОБА_5 , за вказаними договорами адресою проживання замовника вказана адреса: АДРЕСА_1 .

З довідки Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 Деснянського району м. Києві від 19.02.2016 року (а.с. 26 т.1) вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 обслуговується у даній установі та фактично проживають за адресою спірної квартири.

Згідно довідки з Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №744 від 10.06.2016 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує ДНЗ з 09.06.2016 року (а.с.20 т.1).

З листа КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги №4 Деснянського району м. Києві» від 20.04.2018 року №398 (а.с. 139 т.1) вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 у період з 30.05.2013 року по 20.04.2018 року надавалась медична допомога, а всього було 10 викликів, а саме: 15.09.2013 за №21; 11.08.2014 за №8; 19.09.2014 за №11; 22.10.2014 за №5; 17.01.2016 за №32; 16.06.2016 за №4; 23.11.2016 за №5; 11.12.2016 за №29; 10.09.2017 за №18; 22.03.2018 за №14.

Відповідно до Інформаційної довідки №84507321 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року (а.с. 237-238 т.2), через два календарних дня після укладання оспорюваного договору дарування, а саме, 15.12.2014 року мати позивача ОСОБА_7 , ОСОБА_5 подарувала своїй матері ОСОБА_9 (баба малолітнього позивача) належне їй на праві особистої приватної власності будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_5 .

Відповідно до Інформаційної довідки №111605714 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2018 року (а.с. 99-102 т.1), - через три календарних дня після укладання оспорюваного договору дарування, а саме, 16.12.2014 року відповідач-1 ОСОБА_6 подарував своїй тещі ОСОБА_9 належне йому на праві особистої приватної власності будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_6 .

Відповідно до Інформаційної довідки №84507587 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року (а.с. 232 т.2) ОСОБА_9 на праві приватної власності одноособово належить будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_5 та будинковолодіння, яке розташоване у АДРЕСА_6 із земельною ділянкою 0,25 га для будівництва та обслуговування вищевказаного будинковолодіння та земельною ділянкою 0,3651 га для ведення підсобного сільського господарства за тією ж адресою.

Відповідно до Інформаційної довідка №84503565 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2017 року, 19.10.2016 року на підставі Наказу 10-19066/15-16-сг, виданого 14.09.2016 року Головним Управлінням Держгеокадастру у Київській області була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 1 га для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Броварський район, сщ/рада Калитянська (Кадастровий номер::05:007:0127; Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212), також ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

22.02.2018 року родина ОСОБА_6 із 5-ти осіб (він, дружина, син, дочка, мати дружини) на підставі Розпорядження від 22.02.2018 року №113 Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації отримали Ордер №013587 серії Б на жиле приміщення трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , як сім`я учасника антитерористичної операції, що мешкають в Дніпровському районі м. Києва, де всі вони з того часу мають державну реєстрацію місця проживання, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 216-217 т.2).

Згідно Витягу з облікової справи АС «Квартоблік» станом на: 15.02.2018 року та згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва баба позивача ОСОБА_9 з 25.09.2014 року належить до складу родини його батька ОСОБА_6 (а.с. 218 т.2).

Як на підставу заявлених позовних вимог законний представник позивача посилалася на недотримання під час укладення договору дарування вимог статей ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Разом з тим, факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення договору дарування за недоведеності належними доказами факту порушення майнових прав позивача внаслідок укладення цього договору не є безумовною підставою для визнання договору дарування недійсним.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів на підставі порушення ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки законних представників дитини щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення оспорюваного договору. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірній квартирі станом на 13 грудня 2014 року позивач та його батьки зареєстровані не були, отже суд приходить до висновку стосовно того, що батько малолітнього позивача відповідач-1 ОСОБА_6 під час укладання договору дарування не зловживав своїми правами щодо свого малолітнього сина, оскільки дитина не була власником чи співвласником предмета договору дарування, не була в ньому зареєстрована та була забезпечена іншим житлом, яке належало її батькам на праві власності.

Тому суд відхиляє як неприйнятні доводи позовної заяви законного представника позивача про обов`язкову необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування для укладання договору про відчуження майна.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У цьому контексті суд перевірив наявність права дитини безперешкодно користуватися спірним житловим приміщенням як на момент укладення оспорюваного договору, так і на час звернення з позовом до суду та під час розгляду справи у суді, тобто за період з 13.12.2014 року по 17.01.2020 року, а також встановив адреси державної реєстрації місця проживання дитини разом із його батьками за вказаний вище період, які є відмінними від адреси спірної квартири, також встановив наявність можливості у сім`ї позивача проживати в інших належних сім`ї на праві власності житлових приміщеннях - приватних будинках, та за місцем їх державної реєстрації, що у цілому вказує на відсутність порушень майнових прав малолітньої дитини, на які посилається його законний представник у позові. Крім того, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, у період проживання сім`ї позивача у Республіці Казахстан, місцем проживання дитини було місце проживання її батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З доказів, наявних у матеріалах справи судом встановлено, що укладений 13.12.2014 року між відповідачами по справі Договір дарування квартири АДРЕСА_2 не призвів до порушення майнових прав дитини, оскільки станом на дату його укладання малолітній позивач був зареєстрований у іншому житловому приміщенні у Дніпровському районі міста Києва разом із своїми батьками, а кожен з батьків дитини також був власником окремого приватного будинковолодіння, батько дитини, крім цього був власником Ѕ частини квартири за місцем реєстрації сім`ї позивача, у зв`язку з чим, дитина у повній мірі була забезпечена житлом для проживання у ньому разом із батьками.

Зібраними у справі доказами підтверджується факт того, що родина малолітнього позивача вільно користується спірною квартирою, у той же час, матеріали справи не містять доказів про те, що з боку відповідача-2 ОСОБА_2 чинились сім`ї позивача будь-які перешкоди у користуванні та доступі до спірної квартири у період з 13.12.2014 року по 12.12.2019 року, або що він намагався у судовому порядку вирішити питання щодо виселення з квартири позивача та членів його сім`ї.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано доказів про те, що внаслідок укладання між відповідачами оспорюваного договору дарування від 13.12.2014 року були порушені права малолітньої дитини. Сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору дарування не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, якщо житлові права малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не були порушені.

Укладання оскаржуваного договору без попереднього дозволу органу опіки та піклування, не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього на користування житлом, враховуючи місце реєстрації малолітнього та його батьків за іншою адресою, а не в квартирі, що є предметом договору дарування.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що сторона позивача не довела у встановленому законом порядку, що її права порушені, в матеріалах справи такі докази також відсутні, а відтак у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 203, 204, 215, 405 ЦК України, ст. 177 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астраускас Людмила Єрофеївна про визнання договору дарування квартири недійсним, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 21.01.2020 року.

Суддя: О.М. Панченко