Єдиний унікальний номер 233/4786/19
Номер провадження 22-ц/804/240/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Канурної О.Д., Соломахи Л.І.

секретаря судового засідання Ситніка Д.Л.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» стягнення заборгованості по заробітній платі (справа № 233/4786/19, суддя Малінов О.С., повний текст рішення складено 16 жовтня 2019 року в місті Костянтинівка Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

25 липня 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» та просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 27 742,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона з 08 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працювала черговим по сортувальній гірці виробничого підрозділу «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати.

Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 34 800,41 грн. (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 27742,00 грн.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи.

Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки усі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишились на території, непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені.

Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, вона не може.

Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна м. Лиман Донецької області), куди вони були здані нею особисто в жовтні 2017 року.

Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але на виплаченої заробітної плати, задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 33 415 гривень 91 копійку, без утримання податку та інших обов`язкових платежів.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір (стягувач Державна судова адміністрація України): отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106.

З рішенням не погодилось Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосуванням судом норм матеріального права, а також порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідач зазначив, що підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат він не має можливості.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про стягнення 33 415,91 грн. з відповідача на користь позивача виключно на підставі наданих позивачем доказів, які є неналежними. Наданий позивачем розрахунок заборгованості з заробітної плати не є належним доказом, оскільки він не містить підписів посадових осіб та не завірений печаткою відповідача.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість). Проте, в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заборгованості по заробітній платі, а тому право на отримання заробітної плати за спірний період не доведено.

Про унеможливлення виконання відповідачем обов`язків передбачених чинним законодавством України, через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) зазначено у Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Отже, на думку відповідача, у справі відсутні підстави та належні докази щодо нарахування позивачу заробітної плати у спірний період та наявної заборгованості з оплати праці в розмірі, визначеному судом.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 грудня 2019 року за апеляційною скаргою відповідача АТ «Укрзалізниця» відкрито апеляційного провадження (а.с. 80-82).

Позивач ОСОБА_1 про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача була повідомлена відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» шляхом розміщення 09 грудня 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 86).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року справа була призначена до розгляду на 21 січня 2020 року о 10 годині 15 хвилин (а.с. 90-91).

В судове засідання апеляційного суду 21 січня 2020 року сторони не з`явилися; про дату, час та місце розгляду справи повідомлені.

Позивач ОСОБА_1 про розгляд справи 21 січня 2020 року повідомлена відповідно до частини першої статті 11 Закону України від 12 серпня 2014 року №1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» шляхом розміщення 28 грудня 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу ухвали суду про призначення справи до розгляду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 95).

Відповідач судову повістку - повідомлення про розгляд справи 21 січня 2020 року отримав 24 грудня 2019 року за юридичною адресою у м. Києві, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 93).

Сторони причини неявки у судове засідання не повідомили і відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції слід змінити, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах з виробничим підрозділом «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», де з 08 липня 2016 року працювала черговим по сортувальній гірці.

Наказом від 10 липня 2017 року №7814/ДН-ос звільнена у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що визнається сторонами і підтверджується копією трудової книжки (а.с.9-10).

Суд вважав встановленим той факт, що при звільненні ОСОБА_1 належала до сплати заробітна плата, яка відповідно до наданої позивачем довідки складає 34 800,41 грн за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року (а.с.8).

Надана відповідачем довідка №856/2 від 20 серпня 2019 року згідно якої ОСОБА_1 була нарахована за березень 2017 року заробітна плата у розмірі 1 384,50 грн. Сума до виплати, з урахуванням утримань, визначена в розмірі 1 100,93 грн. Зазначена сума була виплачена позивачці у липні 2017 році, що підтверджено копією Відомості на виплату грошей №26(а.с.33-35).

Враховуючи надані відповідачем докази про отримання позивачем частково заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 1384,50 гривень, суд вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, за відрахуванням зазначеної суми, тобто з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати за березень-липень 2017 року у розмірі 33415,91 (34800,41-1384,50) гривень.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу законів про працю, Законом України «Про оплату праці», позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, при звільненні не отримав усі належні йому платежі. Майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Однак, суд першої інстанції дійшов такого висновку внаслідок неповно з`ясованих обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду не може бути залишено без змін.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02 вересня 2014 року не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтею 115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого, заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що позивач та відповідач перебували в трудових відносинах.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану нею роботу, а також, що з березня 2017 року по 17 липня 2017 року їй нараховувалася заробітна плата, яка не виплачена на момент звернення до суду з даним позовом, ОСОБА_1 подала довідку, підписану заступником начальника станції Дебальцеве- ОСОБА_3 ОСОБА_4 та головним бухгалтером ОСОБА_5 (а.с. 8).

З довідки, яка надана позивачем для підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вбачається, що сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року складає 34 800,41 грн. (сума до виплати - 27 742 грн.) (а.с. 8).

У відзиві на позов відповідач, крім іншого, зазначив, що поданий позивачем на підтвердження позовних вимог документ підписаний неповноважними особами.

Проте, суд першої інстанції, визнавши довідку належним доказом наявності заборгованості по заробітній платі, не зважив на те, що ця довідка не містить інформації щодо розцінки та норми праці, обліку використаного часу; документального підтвердження нарахування зарплати.

Також довідка оформлена без додержання вимог, встановлених Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, зокрема, не засвідчена печаткою та не містить необхідні реквізити, дату документа, що унеможливлює перевірити повноваження посадових (відповідальних) осіб, які підписали довідку, на час її видачі, а також наявність заборгованості на час розгляду справи.

На виконання ухвали суду першої інстанції від 26 липня 2019 року, відповідачем надано довідку за № 856/2 від 20 серпня 2019 року, яка містить інформацію про те, що дохід ОСОБА_2 ОСОБА_1 за період з березня 2017 року по липень 2017 року складав 1 384,50 грн. Сума до виплати, з урахуванням утримань, визначена в розмірі 1 100,93 грн. (а.с. 33).

Зазначена сума була виплачена позивачу, що підтверджено копією відомості на виплату грошей № 26 за березень 2017 року (а.с. 34).

Стягуючи з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 33 415,91 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виплатив позивачу заробітну плату лише за першу половину березня 2017 року, а щодо інших сум, то відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили відсутність заборгованості перед позивачем.

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо.

За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Статтями 77, 78 ЦПК України передбачено, що належними і допустимими є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано довідку, згідно якої сума нарахованої заробітної плати за березень - липень 2017 року складає 34 800,41 грн. (сума до виплати 27 742 грн.) (а.с. 8).

Між тим, достовірність викладеної інформації в довідці викликає сумніви.

Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 року за № 736/27181, із змінами і доповненнями, внесеними наказами Міністерства юстиції України від 12 червня 2018 року № 1827/5, від 4 липня 2018 року № 2277/5, затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила), які встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи).

Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами (пункт 1 розділу І).

Відповідно до п. 1 ч. 3 розділу ІІ Правил, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Згідно з п. 1 та п. 2 глави 4 розділу II Правил, датою документа є відповідно дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення (для актів), засідання колегіального органу (для протоколів). Дату оформляють відповідно до ДСТУ 4163-2003 цифровим або словесно-цифровим способом. Усі реквізити на документі, пов`язані з його проходженням і виконанням, датуються і підписуються. Дата документа проставляється посадовою особою, яка його візує, погоджує або затверджує. Дата зазначається нижче підпису ліворуч.

Крім того, під час реєстрації документа його дата проставляється працівником служби діловодства в лівій верхній частині документа на спеціально відведеному місці на бланку. У документах, складених не на бланку (заяви працівників, доповідні записки, довідки тощо), дата проставляється автором документа нижче підпису (пункт 3 глави 4 розділу II Правил).

У разі застосування автоматизованої системи реєстрації документів може використовуватися штрих-код. Для вихідних документів штрих-код включає реєстраційний індекс і дату документа (пункт 6 глави 3 розділу III Правил).

Однак, довідка, яку надала позивач, виконана на аркуші паперу формату А-4, яка не містить логотип підприємства, а лише містить підпис заступника начальника станції Дебальцеве -ОСОБА_3 ОСОБА_4 та головного бухгалтера ОСОБА_5.

Водночас довідка не містить дати її складання, вихідного номеру, печаток та штампів підприємства, яке видало таку довідку, а тому вказану довідку не можна визнати належним та допустимім доказом заборгованості з оплати праці.

Також інформація, яка зазначена у довідки позивача, спростовується даними із реєстру застрахованих осіб, наданою Бахмутсько - Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного Фонду України в Донецькій області на запит суду апеляційної інстанції, в якій зазначено, що за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в сумі 3 022,13 грн., а за період з квітня 2017 року по липень 2017 року - 0,00 грн. (а.с. 88, 89).

Відповідно до п. 11 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум, зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).

Таким чином, надана позивачем довідка (а.с. 8) не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження заборгованості АТ «Українська залізниця» по заробітній платі в сумі 34 800,41 грн. (а з утриманням податків - 27 742,00 грн.) за спірний період перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги відповідача є частково обґрунтовані.

На підставі досліджених доказів апеляційний суд дійшов висновку, що розмір нарахованої заробітної плати позивача в березні 2017 року складав 3 022,13 грн., що підтверджується індивідуальною відомістю про застраховану особу (форма ОК-5, ОК-7) (а.с. 88, 89).

З довідки АТ «Українська залізниця» від 20 серпня 2019 року № 856/2 вбачається, що за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 1 384,50 грн. (до видачі - 1 100,93 грн.), що відображає її дохід за першу половину березня 2017 року, а в інші місяці нараховано 0,00 грн. (а.с. 33).

З відомості на виплату грошей № 26 за березень 2017 року видно, що ОСОБА_1 отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року в сумі 1 100,93 грн. (а.с. 34).

Враховуючи те, що відповідач виплатив позивачу заробітну плату за першу половину березня 2017 року в сумі 1 384,50 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), то апеляційний суд вважає, що розмір заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем за березень 2017 року складає 1 637,63 грн. (без утримання податку та інших обов`язкових платежів), виходячи з розрахунку: 3 022,13 грн. - 1 384,50 грн. = 1 637,63 грн.

Інші докази того, що позивач в спірний період виконував свої посадові обов`язки та йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату, у справі відсутні. Між тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Докази виконання роботи позивачем або простою з урахуванням відповідного обліку в період з квітня по 17 липня 2017 року у справі відсутні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення заборгованості з заробітної платі за спірний період підлягає зміні - зменшенню розміру стягнення цієї заборгованості до 1 637,63 грн. (без утримання податку та інших обов`язкових платежів), а позов ОСОБА_1 - частковому задоволенню. В іншій частині позову слід відмовити за недоведеністю вимог.

Доводи відповідача про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі, оскільки форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості з заробітної плати, та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст.47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Обов`язок роботодавця стосовно виплати заборгованості з заробітної плати, не пов`язаний з настанням будь-яких форс - мажорних обставин, а випливає з вимог законодавства, що регулює трудові правовідносини.

Встановивши, що рішення суду про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, внаслідок чого судом неправильно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права, суд апеляційної інстанції змінює судове рішення в частині розміру задоволених позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 1 637,63 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, частково задовольнивши апеляційну скаргу відповідача. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 35,22 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), із розрахунку: 1 637,63 грн. - розмір задоволених вимог помножений на 768,40 грн. - розмір судового збору, що підлягав оплаті при поданні позову, поділений на 34 800,41 грн. - розмір заявлених позовних вимог.

Від сплати судового збору за подачу позову ОСОБА_1 звільнена на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (з наступними змінами і доповненнями).

За приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 153 грн. (а.с. 68).

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з держави на користь відповідача підлягає частковому відшкодуванню судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1 096,49 грн., виходячи із розрахунку: 33 415,91 грн. - 1 637,63 грн. = 31 778,28 грн. (розмір задоволених вимог за апеляційною скаргою) помножений на 1 153 грн. - розмір судового збору, що оплачений при поданні апеляційної скарги, поділений на 33 415,91 грн. - розмір вимог за апеляційною скаргою).

Враховуючи, що з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 35,22 грн. у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, а відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню судовий збір у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1096,49 грн., то відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню різниця у компенсації судових витрат у загальній сумі 1 061,27 грн. (1 096,49 грн. - 35,22 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2019 року в частині стягнення розміру заборгованості по заробітній платі та судових витрат змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄРДПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 1 637 (одну тисячу шістсот тридцять сім) гривень 63 копійок.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 1 637 гривень 63 коп. утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави судовий збір в розмірі 1 061 (одної тисячі шістдесят одної) гривні 27 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено та долучено до матеріалів цивільної справи 21 січня 2020 року.

Головуючий суддя: М.С.Будулуца

Судді: О.Д. Канурна

Л.І. Соломаха