Справа № 202/4628/20
Провадження № 2/206/1201/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно, -

І. Стислий виклад позиції позивача, представника позивача та відповідача.

Представник позивача звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовною заявою, в якій з урахуванням уточненої позовної заяви зазначив, що 24.06.2020 позивач звернулася до Шостої ДДНК із заявою щодо видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину будинка АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті її тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою позивача до Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори, заведено спадкову справу № 86/2020. Документи, які підтверджують факт сумісного проживання разом зі спадкодавцем на момент її смерті, ОСОБА_1 нотаріусу не було надано, заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_4 у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини за місцем її відкриття не подано. ОСОБА_4 на момент смерті була зареєстрована у АДРЕСА_2 . Таким чином, позивач прострочила строк для прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 її тітки ОСОБА_4 . У той же час, наявний спадкоємець першої черги, донька померлої, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після якої за правом представлення спадкує її син - онук ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_3 був прописаний із померлою бабусею на момент її смерті у АДРЕСА_2 , тобто спадщину прийняв, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Державний нотаріус Шостої ДДНК Карлова Тетяна Геннадіївна, розглянувши документи, подані 24.06.2020 позивачем винесла постанову про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину будинка АДРЕСА_1 , що залишився після смерті її тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із відсутністю факту прийняття позивачем - ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, визначити частку за померлим можливо лише у судовому порядку, тому що за життя між співвласниками такий договір укладений не був. Відповідач ОСОБА_3 , є спадкоємцем майна своєї бабусі ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке складається з 1/3 частини домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, вирішити це питання мирним шляхом не можливо у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає та місце знаходження останнього нікому не відомо. Зі слів мешканців будинку, де зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , останнього за даною адресою бачили багато років тому. Знайти відповідача - ОСОБА_3 та врегулювати дане питання мирним шляхом не можливо. Зробити це неможливо внаслідок відмови Державним нотаріусом Шостої ДДНК. За даних обставин право позивача на отримання спадщини порушено, а тому повинно бути поновлено, в зв`язку із чим представник позивача просив визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 2-7, 37-43).

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, зазначила, що є племінницею померлої, а відповідач - її онук та вона хоче отримати 1/3 частку спадщини.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити та зазначив, що позивач з порушенням строку звернулася для вступу в спадщину до нотаріальної контори, отримала відмову через пропущення строків та у зв`язку з прийняттям спадщини відповідачем, тому в судовому порядку має право на 1/3 або хоча б 1/6 частку домоволодіння.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що позивач умисно надав суду неправдиві дані і каже, що його неможливо було знайти, адже всі сусіди знають його номер телефону, є судові справи, де зазначені його данні.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

31.07.2020 представник позивача звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з даної позовною заявою та додатками (а.с. 2-22).

26.08.2020 ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Бєсєди Г.В. дану позовну заяву передано за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 26).

12.10.2020 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштака К.С. дану позовну заяву прийняти до провадження та залишити без руху (а.с. 32-33).

15.10.2020 до канцелярії суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява (а.с. 36-43).

20.10.2020 ухвалою судді відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 17.11.2020 (а.с. 44).

10.11.2020 до суду від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи (а.с. 47).

17.11.2020 підготовче судове засідання було відкладено на 04.12.2020 у зв`язку з неявкою відповідача (а.с. 50).

04.12.2020 судом закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті, заслухано вступне слово позивача, представника позивача та відповідача, з`ясовано обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та досліджено докази, якими вони обґрунтовуються (а.с. 59-60).

04.12.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 є власником 2/3 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договору дарування 2/3 часток домоволодіння 08.02.2011 та витягу про державну реєстрацію прав № 29329226 (а.с. 10, 11).

Згідно копії відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР на запит № 14/5/1787 від 18.02.2020, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 14.01.1971 до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та знята з реєстраційного обліку 27.02.2004. Склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_4 становить - 1 особа: онук - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був тимчасово зареєстрований з 26.08.2003 до 02.03.2004 та зареєстрований постійно з 02.03.2004 по 18.02.2020 (а.с. 12).

Згідно копії відповіді КП «ДМБТІ» ДМР на запит вих. № 365/02-14 від 28.02.2020 та копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 12.11.2020, за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності: ОСОБА_1 - 2/3 частки; ОСОБА_4 - 1/3 частка (а.с. 13, 15-17).

Згідно копії постанови державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлової Т.Г. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.06.2020 - відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1 , що залишився після смерті її тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю факту прийняття ОСОБА_1 спадщини після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та у зв`язку з тим, що онук померлої ОСОБА_3 за правом представлення після смерті своєї матері - доньки померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , яка входить до першої черги права на спадкування за законом, прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України (а.с. 14).

Ринкова вартість 1/3 частини житлового домоволодіння, загальною площею 43,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без урахування ПДВ станом на 29.07.2020 складає 124240,00 грн, що підтверджується копією звіту про оцінку від 29.07.2020 (а.с. 18).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 1259 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа (ч. 1 ст. 1265 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України).

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України).

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми діючого законодавства, судом було встановлено, що онук померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_3 за правом представлення після смерті своєї матері - доньки померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , яка входить до першої черги права на спадкування за законом, прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 був зареєстрований зі своєю бабусею ОСОБА_4 на момент смерті за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи.

Тобто, відповідач ОСОБА_3 на законних підставах прийняв спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_4 на 1/3 частку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому позивач з вимогами, пред`явленими відповідачу ОСОБА_3 або іншим спадкоємцям про усунення від права на спадкування в порядку ст. 1224 ЦК України до суду не зверталася, як і не зверталася з вимогами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини в порядку ч. 3 ст. 1272 ЦК України та зміни черговості одержання права на спадкування в порядку ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 6 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

У своїх постановах Верховний суд неодноразово зазначав, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

При цьому, за позицією ВС, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

А ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини (постанова від 30.08.2019 у справі № 589/3209/16-ц, постанова від 22.10.2018 у справі № 644/7044/15-ц).

Також у справі № 727/3905/16-ц Верховний Суд зазначив, що правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги: при можливості її надання спадкодавцю; який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу; існує потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, провадження № 61-37615св18 (ЄДРСРУ № 80783119), від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц, провадження № 61-34600св18 (ЄДРСРУ № 79806136) та ін.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 04.11.2015 розглянув справу № 6-1486цс15, предметом якої був спір про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, зробив правовий висновок про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Така ж правова позицію викладена і в постанові Верховного Суду України справа № 6-1320цс17 від 23.08.2017.

Отже, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові Верховного Суду по справі № 565/1145/17 від 26.06.2019 визначено, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.01.2020 року по справі № 192/1663/17 зазначив, що «судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №351/2403/17, постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16».

При цьому, обставин поважності пропущення позивачем строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , усунення від права на спадкування ОСОБА_3 в порядку ст. 1224 ЦК України або зміни черговості одержання права на спадкування в порядку ч. 2 ст. 1259 ЦК України судом з досліджених матеріалів справи не встановлено.

Окрім того, позивачем та її представником не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач є племінницею померлою ОСОБА_4 або іншим родичом спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно.

Щодо визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ЗК України, ЦК України), однак позовна заява таких норм та посилань на них взагалі не містить.

Так, відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 79-1 ЗК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Статтею 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Також, при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності.

При вирішенні питання про передачу у власність земельної ділянки особам, які придбали житловий будинок, будівлю або споруду, у разі, коли розмір земельної ділянки договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди не визначено, необхідно дотримуватися ст. 120 ЗК України та ст. 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, і не може за рішенням суду переходити у розмірах, що перевищують необхідні для їх обслуговування. Причому право власності на таку земельну ділянку переходить без зміни цільового призначення.

Відомості про те, чи належала на момент смерті ОСОБА_4 на праві користування/власності спірна земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, у матеріалах справи відсутні. Жодного належного доказу передання у користування/власність земельної ділянки спадкодавцю, ОСОБА_4 суду не надано, жодних посилань у договорі дарування щодо площі земельної ділянки, яка має статус постійного або тимчасового користування, також немає.

Таким чином, враховуючи, що позивач просила визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи відсутність доказів належності земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, тобто складової частини житлового будинку, суд приходить до висновку про неможливість задоволення такої вимоги з підстав не доведення наявності прав на відповідну земельну ділянку.

До того ж, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 за життя не оформила у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вона не є об`єктом спадкування і не увійшла до спадкової маси.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2019 по справі № 343/1048/17.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 2 ЦПК України та ст. 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Фактично з наведених вище обставин справи вбачається, що між сторонами відсутній цивільно-правовий спір, а звернення до суду позивача обумовлене бажанням у такий незаконний спосіб набути право власності на 1/3 частку домоволодіння та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв`язувати (вирішувати) спір.

До того ж, відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Між тим із поданого позову, судом не встановлено, що відповідачем оспорюється право власності позивача, як і втрати позивачем документа, який засвідчує право власності, що є передумовою застосування до правовідносин ст. 392 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За таких обставин, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права та позовні вимоги, які позивач просить задовольнити не відповідають обставинам, встановленим судом, оскільки в позивача відсутні правові підстави для визнання права власності на 1/3 частку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тим паче на земельну ділянку.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, вислухавши доводи позивача, представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмолено повністю, судовий збір необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 16, , 328, 392, 1216-1218, 1220-1224, 1258, 1259, 1261, 1265, 1266, 1268, 1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 175, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора (місцезнаходження: м. Дніпро, просп. Слобожанський, буд. 8, ) про визнання права власності на спадкове майно - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 14.12.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак