ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/601/19 Головуючий суддя І інстанції Пілюгіна О. М.
Провадження № 22-ц/818/2415/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з договорів споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Пілюгіної О.М., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 23 лютого 2012 року в розмірі 114320,22 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 23 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 23 лютого 2012 року, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 15000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява від 23 лютого 2012 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг б/н від 23 лютого 2012 року. Згідно умов договору про надання банківських послуг б/н від 23 лютого 2012 року відповідач зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, комісії, передбачених договором; слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту; у разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом відповідач зобов`язалася сплатити банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, а за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов`язань передбачених договором, більше ніж на 30 днів - сплатити штраф у розмірі 500,00 гривень + 5% від суми позову. Позивач повністю виконав свої зобов`язання за договором кредиту б/н від 23 лютого 2012 року та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, відповідач кредит отримала, але свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконала, в результаті чого, станом на 10 грудня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 357690,48 гривень. На думку позивача, стягненню підлягає сума заборгованості за кредитним договором б/н від 23 лютого 2012 року в розмірі 114320,22 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом в розмірі 14798,37 гривень та сума заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 23 лютого 2012 року до 31 липня 2017 року в розмірі 99521,85 гривень. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом.

30 вересня 2019 року відповідач подала суду відзив, в якому просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача, та з цих підстав у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вказала, що 29 серпня 2015 року відповідач повністю погасила кредит і перестала користуватися кредитною карткою. Чинним законодавством визначено строк позовної давності в три роки. За вказаних обставин позивач мав право звернутися до суду до 29 серпня 2018 року, але подав позов до відповідача тільки 22 січня 2019 року зі спливом строку позовної давності. Крім того, у період з 29 серпня 2015 року до 31 липня 2017 року на картку відповідача нараховувались штраф та пеня. За таких обставин включення для обрахування штрафу прострочених платежів, які нараховувалися поза межами позовної давності до основної вимоги не ґрунтується на вимогах закону.

Зазначила, що між сторонами кредитний договір у письмовій формі не укладався, а копія анкети-заяви відповідача, яка наявна в матеріалах справи, є лише пропозицією банку укласти кредитний договір та для його укладення необхідною умовою є прийняття цієї пропозиції відповідачем, що позивачем не підтверджено. Крім того, у анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, відсутні будь-які істотні умови кредитного договору, зокрема визначення суми кредиту та зобов`язання відповідача щодо її повернення, строк надання та повернення грошових коштів, умови щодо отримання кредитної картки відповідачем. Також, позивачем не надано суду доказів на підтвердження заборгованості відповідача, а надані АТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості, умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою не є первинними обліковими бухгалтерськими документами та не підтверджують існування фінансових операцій, а також існування боргу.

23 жовтня 2019 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якій просив задовольнити вимоги позивача в повному обсязі, повторивши доводи позову.

Вказав, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло 6 років, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ним погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення які він здійснював. Крім того, при укладенні кредитного договору між сторонами обговорені усі істотні умови; Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. За даними довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка надана позивачем в якості доказів, вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,3% (27,60% на рік), вказано розмір комісій та штрафів.

Також представник позивача надав суду виписку з карткового рахунку відповідача на підтвердження отримання останньою кредитної картки «Універсальна», відповідно до вказаної виписки відповідачу встановлено кредитний ліміт та проведені наступні операції: отримані кошти через банкомат, здійснені розрахунки через термінал в касах магазинів, при цьому проведення вказаних операцій за відсутності картки є неможливим. За даними виписки, відповідач частково сплачувала заборгованість за договором.

Зазначила, що відповідач розрахунок заборгованості не спростувала, контррозрахунок не надала, судово-економічні експертизи по справі не призначалися, при цьому банк надав відповідачу кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, між сторонами укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законі підстави для стягнення заборгованості з відповідача. На думку позивача, правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Крім того, відповідно до Правил користування карткою, строк дії картки вказано на її лицевій стороні місяць та рік; картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки наразі до останнього дня її дії 12. 2017. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 18 січня 2019 року до спливу трирічного строку позовної давності.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року частково задоволено позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором б/н від 23 лютого 2012 року в розмірі 14798 (чотирнадцять тисяч сімсот дев`яносто вісім) гривень 37 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму судового збору в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати вказане рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим.

В обґрунтування скарги зазначено, що 20 серпня 2015 року нею був повністю погашений кредит, після чого вона перестала користуватися кредитною карткою. За вказаних обставин позивач мав право звернутися до суду лише до 29 серпня 2018 року, але подав позов до відповідача тільки 22 січня 2019 року зі спливом строку позовної давності. Крім того, у період з 29 серпня 2015 року до 31 липня 2017 року на її кредитну картку нараховувались штраф та пеня.

Вважає, що, вона не була ознайомлена з Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з Витягом Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank,ua/terms/, про що свідчить відсутність її підпису на вказаних документах.

Зазначено, що у Анкеті-заяві від 23 лютого 2012 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору, навіть не вказана сума кредиту, та зобов`язання щодо її повернення, строк надання та повергнення грошових коштів, умови щодо отримання кредитної картки, а також дані про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

АТ КБ «Приватбанк» надано суду письмові пояснення, в яких банк вказав, що суд першої інстанції ухвалив законне рішення щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Послався на те, що згідно з довідкою, наданої суду першої інстанції, строк дії останньої картки ОСОБА_1 N8 НОМЕР_1 визначено 12.2017, а позивач звернувся до суду 22 січня 2019 року, тому строк позовної давності по позовних вимог не сплив.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до анкети-заяви ОСОБА_1 від 23 лютого 2012 року відповідач надала згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач та відповідачем кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 15000,00 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

В якості доказів позивач надав суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умови та Правила надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, відповідно до яких відповідач зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також оплачувати перевитрати платіжного ліміту, комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 23 лютого 2012 року станом на 10 грудня 2018 року складає 114320,22 гривень з яких:

- заборгованість за кредитом в розмірі 14798,37 гривень;

- заборгованість по процентам за користування кредитом з 23 лютого 2012 року до 31 липня 2017 року в розмірі 99521,85 гривень.

Також судом встановлено, що згідно з рішенням Єдиного акціонера АТ КБ «ПриватБанк» від 21 травня 2018 року № 519 змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про що свідчать Загальні положення Статуту Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в новій редакції, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України (рішенням єдиного акціонера) № 519 від 21 травня 2018 року.

В якості доказів суду надано: виписка з карткового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 за період з 01 лютого 2012 року до 03 жовтня 2019 року.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Матеріали справи не містять визначених у ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідачем фактично отримані та використані кошти, однак в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Суд вказав, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця дії картки; строк дії картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 визначено 12.2017 року, а позивач звернувся до суду 22 січня 2019 року, тому строк позовної давності по вказаній справі не сплив.

За таких обставин суд вважав, що вимога позивача до відповідача частково обґрунтована, оскільки останній не виконав умов укладеного з ним договору і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 14798,37 грн.

Суд обґрунтовано послався на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки позивач не надав до суду належних і допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76 ЦПК України, що сторони при укладенні договору досягли згоди саме про той розмір процентів, пені та штрафів, які зазначені у наданих на підтвердження позову доказів, на яких саме умовах був укладений договір приєднання позивач належним чином не довів.

Так, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06.09.2012 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з наведеною у ст. 207 ЦК України вимог до письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору.

Правилом статті 640 ЦК України закріплено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

З матеріалів справи вбачається, що 23.02.2012 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк», в якій відповідач погодилася, що заява, разом із пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві не зазначено кредитний ліміт. При цьому згадана Анкета-заява не містить обов`язку позичальника сплачувати певні проценти за користування кредитом та неустойку у разі порушення своїх зобов`язань (а.с. 9).

Позивач на підтвердження укладення договору надав до суду також розрахунок заборгованості за договором, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, який не підписаний позичальником, та ксерокопію паспорту на ім`я ОСОБА_1 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

При цьому згадана презумпція відповідно до конституційного принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність, діє лише при доведеності позивачем факту укладення договору на певний умовах.

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, згідно вимог ст.ст. 207, 1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту та відповідно до принципу правової визначеності, який реалізований у загальних вимогах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ст. 203 ЦК України, - не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Той факт, що відповідач фактично користувався грошовими коштами не можна вважати достатнім доказом укладення договору кредиту, оскільки у даному випадку згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України саме на Банк покладено тягар доведення факту та умов укладення договору, на підставі якого був заявлений позов. І лише при доведеності цих обставин у відповідача виникає процесуальний обов`язок їх спростування, що відповідає принципу рівності сторін, ч. 2 ст. 12 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, ч. 6 ст. 81 ЦПК України

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України не можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Виходячи зі змісту поняття публічності норми ст.ст. 633, 634 ЦК України можуть застосовуватися лише якщо умови цього договору реально доступні невизначеному колу осіб.

Роздруківка із сайту позивача в мережі Інтернет не може виступати належним доказом, оскільки таку публікацію не можна вважати загально доступною, а цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Матеріали справи не містять належних підтверджень, що позичальник при підписанні Анкети-заяви, мала реальний доступ до сайту банку в мережі Інтернет. Тому доводи позову про те, що саме той Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанку», який доданий до справи, був розміщений на його сайті в мережі Інтернет, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до згаданих Умов є лише припущенням, який суд не вправі брати до уваги

Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, оскільки пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, - судова колегія відхиляє доводи позивача щодо узгодження сторонами порядку нарахування процентів за користування кредитом та неустойки.

За таких обставин колегія суддів погоджується з тим, що Банк не довів укладення договору кредиту згідно Умов та Правил, які зазначені у наданих до суду витягів з умов та правил та у витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Тому суд першої інстанції правильно та відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин щодо укладення договору кредиту у формі договору приєднання врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції факт укладення кредитного договору не оспорювалась, однак вона вказувала, що повністю погасила заборгованість перед банком. ОСОБА_1 наполягала на застосуванні наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позовних вимог.

З виписки по рахунку відповідача, який був наданий банком до суду першої інстанції, та є первинним обліковим документом відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», вбачається, що після повного погашення кредитної заборгованості 13.05.2014 ОСОБА_1 продовжила користуватись кредитними коштами (а. с. 106-109).

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності та бере до уваги наступну правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 березня 2014 року, прийняту за наслідками розгляду справи № 614цс14.

Так, Верховний Суд України при застосуванні вказаних норм матеріального права при аналогічних обставинах справи дійшов висновку, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як вбачається з довідки від 03.10.2019, наданої до суду першої інстанції позивачем, видані за договором б/н, укладеного банком з ОСОБА_1 , їй були видані наступні картки № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 № НОМЕР_1 . Остання мала строк дії до 12/17 (а.с. 110).

Суд апеляційної інстанції враховує, що, як вбачається з розрахунку заборгованості та довідки про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 в банку, яким вона користувалася за допомогою зазначених у довідці від 03.10.2019 банківських карток, відповідач активно користувалася своїм рахунком, 29.08.2015 за її рахунком було здійснено операцію із зарахування переказу за картку (а. с. 108).

Вказане свідчить про те, що з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року, прийнятої за наслідками розгляду справи № 614цс14, Банк, звертаючись до суду з позовом у січні 2019 року, трирічний строк позовної давності не пропустив.

Доводи скарги вказаних висновків суду не спростовують.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом були додержані норми матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави дляперерозподілу судових витрат.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.