Справа № 523/3551/19
Провадження №2/523/1302/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2020 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

за участю секретаря Круглікова О.О.

розглянув в відкритому судовому засіданні , в порядку загального спрощеного провадження, в залі суду №5 в місті Одесі , справу за позовом -

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про стягнення боргу за договором розписки,

в судовому засіданні, брали участь: представник позивача адвокат Бальон В.Н., відповідач ОСОБА_3 і його представник за довіреністю ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду та просив суд стягнути з відповідачів грошові кошти - борг за розпискою в розмірі 5000 доларів США, що в гривневому еквіваленті (27 гривень за 1 долар США) складає 135000 гривень.

Позов мотивований тим, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 03 березня 2016 року був укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого позивач передав відповідачеві ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що підтверджується самою розпискою. Окрім того поручителем, як зазначив позивач, виступав ОСОБА_3 .

Однак, на теперішній час ОСОБА_2 договір не виконав та суму заборгованості не повернув, що і стало причиною звернення із зазначеним позовом до суду.

Таким чином позивач просив стягнути з відповідачів - ОСОБА_2 , поручителя ОСОБА_3 грошові кошти у загальному розмірі 5000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 135000 гривень.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 24 травня 2019 року було прийнято до свого провадження цивільну справу за зазначеним позовом в порядку спрощеного позовного провадження та надано відповідачам строк для надання відзиву. (а.с. 19,20). Відповідачем ОСОБА_3 надано відзив на позовну заяву від 10 травня 2019 року в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 35,36).

Представник позивача Бальон В. Н . в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з мотивів, що викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні в повному обсязі, просили застосувати строки позовної давності, заявивши при цьому письмове клопотання від 03 грудня 2019 року про застосування строків позовної давності. Зазначене клопотання обґрунтовано тим, що договір розписки було укладено 03 березня 2016 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 05 березня 2019 року, тому на їх думку позивач порушив граничний трирічний строк для звернення із позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 16 червня 2019 року, виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, серії НОМЕР_1 .

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав представника позивача, представника відповідача та відповідача ОСОБА_3 прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 03 березня 2016 року був укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого позивач передав відповідачеві ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що підтверджується самою розпискою. Окрім того поручителем, виступав ОСОБА_3 . (а.с. 6).

Факт отримання зазначених коштів ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 не заперечував та в судовому засіданні зазначив, що був присутній при написанні розписки від 03 березня 2016 року та в розписці дійсно міститься його підпис. При цьому , сторона позивача не представила суду оригінал розписки для огляду.

Зобов`язання за договором розписки стороною відповідачів не виконані та грошові кошти ОСОБА_1 повернуті не були.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2 статті 43 ЦПК встановлює, що учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Правилами ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі за № 309/3458/14-ц.

Суд відмовляє відповідачу ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності, виходячи з наступного.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтнресу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом достовірно встановлено, що договір розписки сторонами було укладено 03 березня 2016 року (а.с. 6), з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 04 березня 2019 року, а не як зазначено ОСОБА_3 05.03.2020 року, окрім того в зазначеній розписці не зазначено строк в котрий ОСОБА_2 повинен повернути грошові кошти. До матеріалів справи не додано доказів того, що строк виконання грошового зобов`язання з повернення грошових коштів закінчився 04 березня 2016 року та у позивача виникло право звернення із відповідним позовом до суду. Таким чином клопотання ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності слід залишити без задоволення.

Суд також зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів звернення позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 з листами-вимогами про дострокове повернення грошових коштів, а оскільки в зазначеній розписці не зазначено кінцевий строк повернення грошових коштів - вона є діюча і на даний час.

Окрім того, оскільки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та сторонами не заявлено клопотання про виключення зазначеної особи з числа відповідачів та залучення осіб, що прийняли спадщину після померлого, це є однією з підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову та відмовляє у його задоволенні за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 4-7,11-13,17- 18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про стягнення боргу за договором розписки - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Складання повного рішення (постанови) суду відбувається згідно до ч.6 ст. 259 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 22 січня 2020 року.

Суддя