ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/127/20 Справа № 214/5913/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання: Голуб О.О.

сторони справи :

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа- ОСОБА_4 ,

за зустрічним позовом:

позивач: ОСОБА_2

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів: державний нотаріус Артеменко Любов Михайлівна завідувач Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори, державний нотаріус Тімошенко Ольга Віталіївна завідувач Другої Криворізької нотаріальної контори, ОСОБА_3 ,-

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м.Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу заапеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року, ухваленого суддею Хомініч С.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, та повний текст судового рішення складено 28 грудня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року представник позивача ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в редакції від 17.12.2018, та просила суд: визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку А-1, гараж Г, огорожі 31, воріт №2, водоколонки -І, замощення - ІІ; поділити житловий будинок АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину будинку вартістю 101065,25 грн. і припинити її право у спільній сумісній власності; стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що на підставі розпорядження Рудоуправління імені Кірова від 18.03.1994 №К 008 видане свідоцтво про право спільної сумісної власності від 22.03.1994 на житловий будинок АДРЕСА_1 , на ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Співвласник ОСОБА_6 являлась бабусею позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Право власності на належну її 1/4 частину житлового будинку набула її дочка ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.08.1999

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла. Вона являлась матір`ю позивача ОСОБА_1 та 3 особи по справі ОСОБА_4 .

Після її смерті спадщину на 1/4 частину житлового будинку прийняв ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.12.2014 №2-2469.

Під час отримання спадщини після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на житловий будинок у порядку приватизації було у наявності, що підтверджується текстом свідоцтва про право на спадщину від 27.08.1999, в якому зазначено, що спадкове майно, тобто 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1 належала спадкодавцю ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.03.1994, виданого на підставі розпорядження Рудоуправління мені Кірова від 18.03.1994 №К 008, зареєстрованого в Криворізькому Бюро технічної інвентаризації в реєстраційної книзі №7/2п, стр.01, запис №3670.

Свідоцтво про право власності на житло та технічний паспорт на будинок заходились у 3 особи по справі ОСОБА_4 під час оформлення ним спадщини, потім він передав їх ОСОБА_2 .

На неодноразові запитання про надання оригіналу свідоцтва про право власності на житло та технічного паспорту на будівлю, необхідних ОСОБА_1 для вирішення деяких юридичних питань, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відповідали, що оригінал свідоцтва про право власності на житлове приміщення та технічний паспорт втрачені.

Факт реєстрації права власності будинку підтверджується довідкою Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 09.09.2016 №149672, в якій зазначено про те, що відповідно даних архівної справи станом на 31.12.2012 право власності на частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , - зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке бюро БТІ» в реєстровій книзі №7/2П-91-1670 на ім`я ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.03.1994 Рудоуправлінням ім.Кірова згідно з розпорядженням №К-008 від 18.03.1994.

У зв`язку з відсутністю правоустановчого документу на житлове приміщення ОСОБА_1 не має можливості здійснювати усі свої права власника, які надані їй законом.

Нею приймалися заходи до отримання дублікату свідоцтва, однак отримати його не являється можливим. Оголошення в міському засобі масової інформації про втрату оригіналу документа (із вказівкою всіх даних втраченого документа: серія, номер, прізвища власників, адреса) і визнання його недійсним опубліковано, що підтверджується оригіналом об`яви у газеті «Звезда - 4».

Під час прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 її спадкоємцем ОСОБА_4 виділено 1/4 частину із спільної сумісної власності. Усі інші співвласники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишились співвласниками спільного сумісного майна, тобто 3/4 часток будинку.

ОСОБА_1 бажає поділити спільну сумісну власність, шляхом визначення ідеальних часток кожного із співвласників, та визнання за нею права власності на належну їй 1/4 частину домоволодіння.

19.06.2017 ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів: державний нотаріус Артеменко Любов Михайлівна завідувач Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори, державний нотаріус Тімошенко Ольга Віталіївна завідувач Другої Криворізької нотаріальної контори, ОСОБА_8 .І. про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними, визнання права власності в порядку спадкування за законом, усунення перешкод в користуванні власністю ( Т. 1 а.с. 95-100). В зустрічній позовній заяві просила суд визнати частково недійсними:

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.08.1999, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3447 серії АВВ НОМЕР_1 589264 після смерті ОСОБА_6 на 1/4 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виданого державним нотаріусом Артеменко Л.М., завідувачем Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, виконуючою обов`язки завідувача Сьомої державної нотаріальної контори, в частині видачі цілої частки спадкового майна, що складало 1/4 частину житлового будинку на ім`я ОСОБА_7 ;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.12.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2469 серії НАК № 524155 після смерті ОСОБА_7 на 1/4 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виданого державним нотаріусом Тімошиною О.В., завідувачем Другої криворізької державної нотаріальної контори в частині обсягу спадкового майна, а саме - 1/4 частки житлового будинку на ім`я ОСОБА_4

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину житлового будинку, який складається з житлового будинку А-1 загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., водоколонки І, вимощення II, огорожі №1,2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні власністю шляхом: демонтажу залізної огорожі (паркану) на земельній ділянці у дворі навколо будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; надання їй права проходу через ворота; а також зобов`язати ОСОБА_4 надати ключі від вхідних воріт та припинити будівельні роботи на земельній ділянці вказаного житлового будинку до письмового узгодження з іншими співвласниками.

19.12.2018 ОСОБА_2 зменшила обсяг позовних вимог шляхом виключення вимоги про демонтаж залізної огорожі (паркану) на земельній ділянці у дворі навколо будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки третя особа ОСОБА_4 за час розгляду справи самостійно її демонтував (Т. 2 а.с. 42).

19.06.2017 ухвалою суду об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом

ОСОБА_2 обґрунтувала свої вимоги у зустрічній позовній заяві тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 . ОСОБА_2 , доводиться донькою померлій ОСОБА_9 та онукою померлій ОСОБА_6 . Таким чином у зв`язку з тим, що її мати ОСОБА_9 померла раніше бабусі ОСОБА_6 , вона є спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті бабусі ОСОБА_6 у відповідності до частини 2 статті 529 ЦК України в редакції 1963 року.

Після смерті ОСОБА_6 залишилася спадщина у вигляді 1/4 частини будинку загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на день смерті ОСОБА_6 вона була зареєстрована за місцем відкриття спадщини - за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв па час існування вказаних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, вона у відповідності до діючого на той час законодавства, може вважатися такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проживала та була зареєстрована на час відкриття спадщини разом з померлою. Прийнявши спадщину вона фактично, протягом тривалого часу не оформлювала свої права, отримавши роз`яснення нотаріуса, що не обмежена ніяким строком.

З рештою для того, щоб оформити право власності на спадкове майно документально, вона звернулася до державного нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори. Проте у вчиненні нотаріальної дії їй було відмовлено згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 31.03.2017.

Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину в постанові зазначена відсутність предмету спадкування. Згідно вказаної постанови, свідоцтво про право на спадщину на вказану 1/4 частку будинку вже видане на ім`я ОСОБА_7 .

Дійсно, як вбачається з матеріалів вказаної справи ОСОБА_7 , що доводиться матір`ю відповідача ОСОБА_4 , отримала свідоцтво про право на спадщину 27 серпня 1999 року на 1/4 житлового будинку, видане нотаріусом Артеменко Л.М., завідувачем Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, тимчасово виконуючої обов`язки нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори.

Вважає, що вказане свідоцтво про право на спадщину є частково недійсним, оскільки вона як спадкоємиця першої черги за ч.2 ст.529 ЦК України в редакції 1963 року, теж мала право на частину спадкового майна, а отже була позбавлена можливості отримати 1/8 частку вказаного будинку (1/4 : 2 = 1/8).

Вже після смерті ОСОБА_7 спадщину у вигляді вказаної 1/4 житлового будинку прийняв її син ОСОБА_4 . Вказане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 23.12.2014 на 1/4 житлового будинку, видане державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В.

Таким чином, її законні інтереси спадкоємця, який прийняв спадщину фактично, порушені при видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.1999, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3447 серії АВВ НОМЕР_2 після смерті ОСОБА_6 на 1/4 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виданого державним нотаріусом Артеменко Л.М., в частині видачі цілої частки спадкового майна, що складало 1/4 частину житлового будинку, на ім`я ОСОБА_7 . Спадкоємцем 1/2 частки спадщини, а значить відповідно 1/8 частини житлового будинку, вказаних в зазначеному свідоцтві є вона, ОСОБА_2 . В разі отримання вказаної частки спадкового майна, частина будинку, що видавалася в наступному свідоцтві про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_4 зменшилася б до 1/8. Тобто, є всі підстави вважати частково недійсним також і свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.12.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2469 серії НАК № 524155 після смерті ОСОБА_7 на 1/4 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виданого державним нотаріусом Тімошиною О.В., завідувачем Другої криворізької державної нотаріальної контори в частині обсягу спадкового майна, а саме - 1/4 частки житлового будинку.

Ситуація, що склалася щодо прав власності на спірний житловий будинок призвела до того, що станом на сьогоднішній день нерухоме майно перебуває в сумісній власності чотирьох осіб: в спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , а також в спільній частковій власності ОСОБА_4 з розміром ідеальної частки 1/4 будинку.

Приблизно з весни 2015 року ОСОБА_4 почав вести будівництво навколо входу в будинок та коридору, позначеному в технічному паспорті на плані земельної ділянки як «а». Він відгородив значну частину подвір`я, звівши металеву огорожу, яка позначена в технічному паспорті на плані земельної ділянки пунктиром, що проходить від гаражу «Г» до коридору з виходом з будинку «а 1». Коридором «а 1» та прилеглим до нього виходом з будинку користуюся вона та інший співвласник ОСОБА_3 Також ОСОБА_4 звів бетонну огорожу (паркан) та ворота зі сторони будинку, яка виходить на вулицю Севастопольська. Встановивши ворота та заперши їх на замок, ОСОБА_4 не дає їм ключі та не пускає її та ОСОБА_3 проходити до свого входу в будинок (коридору «а 1»). Крім того, в огородженій залізним парканом частині подвір`я ОСОБА_4 держить двох собак, що унеможливлює прохід через ворота до її частини будинку.

Відтак, вона разом із ОСОБА_3 змушена була зламати частину паркану (огорожі) зі сторони, що примикає до подвір`я будинку АДРЕСА_2 щоб бодай якось потрапляти до свого житла. Тепер вона змушена ходити через отвір в паркані (огорожі) під вікнами у сусідів з будинку АДРЕСА_2 що спричиняє значні незручності їй та сусідам.

Хоче звернути увагу, що огороджена залізною огорожею (парканом) частина подвір`я, що позначена в технічному паспорті на плані земельної ділянки (аркуш справи 14) пунктиром та проходить від гаражу «Г» до коридору з виходом з будинку «а 1», примикає також і до частини житлового будинку, якою фактично користується вона разом із ОСОБА_3 .

Зведення паркану, відгородження частини подвір`я, замикання воріт порушує її права як співвласника вказаного будинку, оскільки вона не може нормально користуватися своєю власністю, утримувати її, здійснювати поточний та капітальний ремонти, обслуговувати своє майно, навіть нормально потрапити до свого житла.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа: ОСОБА_4 , про визнання права власності та поділ майна, що є у спільній сумісній власності, задоволені частково.

Визначено частки у співвласників, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спільній сумісній власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , визначивши, що кожному із співвласників належить по 1/4 частині.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/4 частку житлового будинку, який в цілому складається з житлового будинку А-1 загальною площею 58,7 квм., житловою площею 30.0 кв.м., водоколонки І, вимощення ІІ, огорожі №1,2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 судові витрати по 4744 грн. 98 коп. з кожного.

Повернуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з державного бюджету 367 грн. 35 коп. в рахунок надміру сплаченого судового збору.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів: державний нотаріус Артеменко Любов Михайлівна завідувач Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори, державний нотаріус Тімошенко Ольга Віталіївна завідувач Другої Криворізької нотаріальної контори, ОСОБА_3 , про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними, визнання права власності в порядку спадкування за законом, усунення перешкод в користуванні власності, задоволені повністю.

Визнано частково недійсними:

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.08.1999, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3447 серії АВВ № 589264 після смерті ОСОБА_6 на 1/4 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 виданого державним нотаріусом Артеменко Л.М., завідувачем Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, виконуючою обов`язки завідувача Сьомої державної нотаріальної контори, в частині видачі цілої частки спадкового майна, що складало 1/4 частину житлового будинку на ім`я ОСОБА_7 , змінивши частку спадкового майна на 1/8 частку житлового будинку, який згідно правовстановлюючого документу, в цілому складається з житлового будинку А-1 загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30.0 кв.м., водоколонки І, вимощення II, огорожі № 1,2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.12.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2469 серії НАК № 524155 після смерті ОСОБА_7 на 1/4 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виданого державним нотаріусом Тімошиною О.В., завідувачем Другої криворізької державної нотаріальної контори в частині обсягу спадкового майна, а саме - 1/4 частки житлового будинку на ім`я ОСОБА_4 , змінивши частку спадкового майна на 1/8 частку житлового будинку, який згідно правовстановлюючого документу, в цілому складається з житлового будинку А-1 загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30.0 кв.м., водоколонки І, вимощення II, огорожі № 1,2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 право власності на 1/8 частину житлового будинку, який складається з житлового будинку А-1 загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., водоколонки І, вимощення II, огорожі № 1,2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в користуванні власністю шляхом: надання їй права проходу через ворота за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_4 надати ключі від вхідних воріт та припинити будівельні роботи на земельній ділянці вказаного житлового будинку до письмового узгодження з іншими співвласниками та отримання відповідного дозволу.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , судові витрати по 960 грн. 00 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на часткову незаконність оскаржуваного рішення за первісним позовом та незаконність рішення за зустрічним позовом, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить частково скасувати і змінити рішення суду в частині відмови визнання за нею права спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , визнавши за нею право спільної сумісної власності та скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , закривши у цій частині провадження у справі. Стягнути з відповідачів на її користь судовий збір в розмірі 2080,50 грн.

При цьому, скаржник зазначає, що вона була змушена звернутися до суду з позовом саме через те, що відповідачі Зотови не надавали їй оригінал свідоцтва про право власності на будинок, яке вони за їх словами втратили, що було підтверджено третьою особою ОСОБА_4 , тому вона вважає, що суд безпідставно відмовив їй у задоволені цієї позовної вимоги. Також, вважає незаконним рішення суду щодо прийняття до розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 , оскільки позов був прийнятий судом після проведення попереднього судового засідання. Вказує, що вона не має ніякого відношення до спору про спадщину після серті її бабусі ОСОБА_6 і її тітки ОСОБА_7 , тому вважає себе неналежним відповідачем у позові ОСОБА_2 та вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2 не може бути зустрічним позовом до її позовних вимог. Позивач вважає, що задоволення її позовних вимог не впливає на право ОСОБА_2 і не порушує їх, а задоволення позову ОСОБА_2 не може виключити повністю або частково задоволення її позову. Скаржник вказує, що вона не має ніякого відношення до позовних вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод в користуванні власністю, так як ОСОБА_2 сама створила такі першкоди, що видно з її позовної заяви, тому стягнення з неї 960 грн. судових витрат являється безпідставним, вважає, що позов суд повинен був повернути ОСОБА_2 для звернення з окремим позовом.

Також, позивач зазначає, що судом у рішенні не оцінено пояснення ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_2 під час оформлення спадщини його матір`ю ОСОБА_7 після смерті бабусі ОСОБА_6 відмовилась від її спадщини, спадкова справа до суду не надавалась і не була оглянута судом. Вказує, що з наданої ОСОБА_2 довідки видно, що на час смерті ОСОБА_6 вона була зареєстрована разом із ОСОБА_6 , а отже в нотаріальній конторі були відомості про склад сім`ї і жоден нотаріус не видав би свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно без урахування усіх спадкоємців.

Скарник наголошує на тому, що ні вона, ні відповідач ОСОБА_10 не брали участі в судових засіданнях і не давали суду пояснень, її вимоги в суді представляла її представник ОСОБА_5 , тому посилання суду в рішенні на пояснення ОСОБА_10 , як на докази, являються незаконними.

В апеляційній скарзі відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 , посилаючись на незаконність рішення за зустрічним позовом, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить у цій частині скасувати оскаржуване судове рішення та закрити за цим позовом провадження у справі.

Скаржник вважає незаконним рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності за співвласниками на спірний будок у зв`язку із втратою оригіналу правовстановлюючого документу через недоведеність позивачем того факту, що відповідачі відмовляли їй у наданні свідоцтва про право власності на будок. Вказує, що відповідачами було надано копії, а не оригінал свідоцтва, зазначає, що він підтверджував суду відмову Зотових у наданні ОСОБА_1 оригіналу свідоцтва про право власності на будинок через його втрату, але суд не взяв до уваги його пояснення і не обґрунтував у рішені причину відмови взяття його пояснень до уваги. Також, скаржник наголошує на тому, що зустрічний позов ОСОБА_2 суд прийняв після закінчення попереднього судового засідання, тобто з порушенням вимог ст..123 ЦПК України, вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2 не може вважатися зустрічним позовом по відношенню до вимог ОСОБА_1 , яка не має ніякого відношення до вирішення питання щодо законності свідоцтв про право на спадщину, так як вона її не отримувала. ОСОБА_4 вважає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не впливає на право ОСОБА_2 і не порушує їх, а задоволення позову ОСОБА_2 не може виключити повністю або частково задоволення позову ОСОБА_1 . Скаржник вважає, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у позові ОСОБА_2 , а оскільки він бере участь у справі в якості третьої особи без самостійних вимог, тому позов ОСОБА_2 не може вважатися зустрічним, вважає, що суд мав повернути ОСОБА_2 її зустрічний позов для звернення з окремим позовом.

Окрім того, ОСОБА_4 вказує, що ОСОБА_2 було відомо про отримання спадщини після смерті ОСОБА_6 і вона не оспорювала перше свідоцтво майже 20 років, тому вважає, що ОСОБА_2 порушено строк позовної давності.

Скаржник вважає безпідставним встановлення судом здійснення ним добудування будинку, в підтвердження чого суд посилається на висновок експертизи, в якому зазначено про збільшення площі будинку, при цьому вказує, що добудову зробила саме ОСОБА_2 , а не він. Вважає рішення суду про задоволення вимог ОСОБА_2 незаконним і таким, що має бути скасованим.

Також ОСОБА_4 звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_10 не брали участі в судових засіданнях та не давали пояснень, тому посилання суду у рішенні на їх пояснення є незаконними.

Відзив на апеляційні скарги не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника позивача ОСОБА_1 адвоката Міценко Л.П., третю особу ОСОБА_4 , які, кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з викладених у них підстав, просили їх задовольнити, думку відповідача ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження Рудоуправління імені Кірова від 18.03.1994 № К 008 видане свідоцтво про право спільної сумісної власності від 22.03.1994 на житловий будинок АДРЕСА_1 , на ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть (т.1, а.с.9).

Після смерті ОСОБА_6 залишилась спадщина у вигляді ј частини будинку, право власності на належну її 1/4 частину житлового будинку набула її дочка ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.08.1999 (т.1, а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що також підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с.11, т.1)

Після смерті ОСОБА_7 спадщину у вигляді ј частини житлового будинку прийняв її син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.12.2014 року №2-2469 (т.1 с.с.12).

З системного аналізу наведених документів суд дійшов висновку, що станом на день ухвалення рішення спірне домоволодіння знаходиться в сумісній власності чотирьох осіб: в спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , частки кожного з яких не визначені, а також в спільній частковій власності ОСОБА_4 з розміром ідеальної частки ј будинку.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок виходив з того, що в матеріалах справи наявний правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності ОСОБА_1 на частину будинку АДРЕСА_1 , оригінал знаходиться у відповідача ОСОБА_2 , що остання підтвердила в судовому засіданні, тобто правовстановлюючий документ не втрачено, позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_5 , не надано до суду будь-яких доказів, які б свідчили що відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюють чи не визнають право власності ОСОБА_1 на житловий будинок.

Відмовляючи у задоволені позову щодо поділу спірного майна в натурі суд виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів можливості поділу спірного домоволодіння в натурі, наявних варіантів фактичної можливості виділити частку позивача та технічний план розподілу відповідно до рівності часток усіх співвласників. При цьому, суд задовольнив вимогу щодо визначення ідеальних часток співвласників та визнання за ОСОБА_1 права власності на належну їй частину домоволодіння оскільки спірне домоволодіння знаходиться в сумісній власності чотирьох осіб: в спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , частки кожного з яких не визначені, а також в спільній частковій власності ОСОБА_4 з розміром ідеальної частки 1/4 будинку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом, суд виходив з їх доведеності, посилаючись на те, що мати позивача ОСОБА_2 ОСОБА_9 померла раніше її бабусі ОСОБА_6 у зв`язку із чим ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті бабусі ОСОБА_6 у відповідності до частини 2 статті 529 ЦК України в редакції 1963 року, оскільки станом на день смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_2 була зареєстрована за місцем відкриття спадщини, тому вважається такою, що прийняла спадщину після смерті бабусі, так як фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проживала та була зареєстрована на час відкриття спадщини разом з померлою, однак при зверненні до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її бабусі, оскільки вже було видане свідоцтво про право на спадщину за законом 27.08.1999 на ім`я ОСОБА_7 без урахування частки ОСОБА_2 .

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги усунення перешкоди ОСОБА_2 в користуванні власністю шляхом надання їй права проходу через ворота у двір будинку; а також зобов`язання ОСОБА_4 надати ключі від вхідних воріт та припинити будівельні роботи на земельній ділянці вказаного житлового будинку до письмового узгодження з іншими співвласниками та отримання відповідного дозволу, суд виходив з того, що дії ОСОБА_4 щодо встановлення паркану з бетонним фундаментом на території домоволодіння та земельної ділянки, яка призначення для обслуговування житлового будинку, обмежує вільний доступ інших співвласників до будинку, заважає проходженню та підтриманню будинку в належному стані, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що інші співвласники будинку надавали свою згоду на реконструкцію будинку, здійснення до нього прибудови.

Колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними у судовому рішенні і вважає їх належним чином обґрунтованими і не може погодитись із викладеними скаржниками доводами апеляційних скарг.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як визначено в статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи

З огляду на ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності може захищатися пред`явленням позову про визнання цього права. Такий позов може бути пред`явлений до будь-якої особи, яка словами чи діями заявила свої претензії на річ, яка перебуває у власності іншої особи.

Позивач, пред`являючи такий позов, повинен надати докази вчинення відповідачем дій, у тому числі його висловлювань, які можуть бути розцінені як невизнання чи оспорювання права власності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 754/3144/16-ц.

Так, суд встановив, що спірне домоволодіння знаходиться в сумісній власності чотирьох осіб: в спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , частки кожного з яких не визначені, а також в спільній частковій власності ОСОБА_4 з розміром ідеальної частки 1/4 будинку.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який діяв па час існування вказаних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України 14.06.1994, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Під час судового розгляду було встановлено, що мати позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а її бабуся ОСОБА_6 , яка є матір`ю ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто дочка ОСОБА_9 померла рініше своєї матері ОСОБА_6 , у зв`язку із чим онука ОСОБА_2 після смерті бабусі у відповідності до частини 2 статті 529 ЦК України в редакції 1963 року є спадкоємцем першої черги на спадщину бабусі у вигляді 1/4 частини будинку.

Суд також встановив, що станом на день смерті бабусі ОСОБА_6 , ОСОБА_2 була зареєстрована за місцем відкриття спадщини, що підтверджується довідкою №393, виданою вуличним комітетом №4.

Таким чином, у відповідності до діючого на той час законодавства, ОСОБА_2 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проживала та була зареєстрована на час відкриття спадщини разом з померлою бабусею.

У відповідності до п.112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України 14.06.1994, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 31.03.2017 останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її бабуся ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відсутній предмет спадкування, тобто 27.08.1999 на 1/4 частку житлового будинку видане свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_7 без урахування частки ОСОБА_2 .

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_7 , яка доводиться матір`ю відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 , отримала свідоцтво про право на спадщину 27 серпня 1999 року на 1/4 житлового будинку, видане нотаріусом Артеменко Л.М., завідувачем Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, тимчасово виконуючої обов`язки нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори.

Висновок суду першої інстанції про те, що вказане свідоцтво про право на спадщину є частково недійсним, оскільки ОСОБА_2 як спадкоємиця першої черги за ч.2 ст.529 ЦК України в редакції 1963 року, також мала право на частину спадкового майна бабусі, а отже була позбавлена можливості отримати 1/8 частку вказаного будинку, колегія суддів вважає правильним.

Судовим розглядом, також було встановлено, що після смерті ОСОБА_7 спадщину у вигляді вказаної 1/4 житлового будинку прийняв її син ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину від 23.12.2014 на 1/4 житлового будинку, яке було видане державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В.

Таким чином, висновок суду, що законні інтереси спадкоємця ОСОБА_2 , яка після смерті бабусі ОСОБА_6 фактично прийняла спадщину, були порушені при видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.1999, зареєстрованого в реєстрі за №2-3447 серії АВВ НОМЕР_2 після смерті ОСОБА_6 на 1/4 частину будинку, виданого державним нотаріусом Артеменко Л.М., завідувачем Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, виконуючою обов`язки завідувача Сьомої державної нотаріальної контори в частині видачі цілої частки спадкового майна, що склало 1/4 частину житлового будинку, на ім`я ОСОБА_7 , колегія суддів, також вважає вірним. Спадкоємцем 1/2 частки спадщини, а значить відповідно 1/8 частини житлового будинку, вказаних в зазначеному свідоцтві є ОСОБА_2 . У разі отримання вказаної частки спадкового майна, частина будинку, що видавалася в наступному свідоцтві про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_4 зменшилася б до 1/8.

Отже, висновок суду, що слід вважати частково недійсним також і свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.12.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2469 серії НАК № 524155 після смерті ОСОБА_7 на 1/4 частину будинку, виданого державним нотаріусом Тімошиною О.В., завідувачем Другої криворізької державної нотаріальної контори в частині обсягу спадкового майна, а саме - 1/4 частки житлового будинку, також є правильним, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 у цій частині є обґрунтованими та доведеними, а отже ОСОБА_2 має право на 1/8 частку спадкового майна, спірного житлового будинку.

Доводи скаржників про те, що ОСОБА_2 була обізнана, про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті бабусі ОСОБА_6 та відмовилась від прийняття спадщини, колегія суддів відхиляє.

Суд перевірив твердження ОСОБА_2 про те, що саме в додатках до позову ОСОБА_1 вона побачила свідоцтво про право на спадщину на ОСОБА_7 , оскільки, як встановив суд, ОСОБА_2 , виявивши порушення свого права на частку у спадщині після смерті її бабусі, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 31.03.2017 ОСОБА_2 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вже було наявне свідоцтво про право на спадщину на ОСОБА_7 . В подальшому, ОСОБА_2 , отримавши відмову від нотаріуса, вчиняє активні дії для захисту свого права та подає зустрічну позовну заяву.

З дослідженої судом апеляційної інстанції копії службової спадкової справи №619/1999 р (заява №809) щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , надісланої на запит суду, видно, що заяву про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_9 подала донька померлої, ОСОБА_7 , зазначивши в заяві про відсутність заповіту та інших спадкоємців (а.с.168, т.2).

З довідки-характеристики, наявної в службовій спадковій справі №619/1999 р. вбачається, що у спірному домоволодінні власниками по ј частки будинку записані померла ОСОБА_6 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.173, т.2).

Відомостей про те, що ОСОБА_2 відмовилась від спадкового майна, спадкова справа не містить, а отже висновок суду про те, що ОСОБА_2 до пред`явлення ОСОБА_1 позову до суду не була обізнана про порушення її прав як спадкоємця та відповідно, строк позовної давності нею не пропущений, колегія суддів вважає правильним.

Доводи скаржників щодо не оцінення судом пояснень ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_2 під час оформлення спадщини його матір`ю ОСОБА_7 після смерті бабусі ОСОБА_6 відмовилась від її спадщини, що спадкова справа до суду не надавалась і не була оглянута судом, колегія суддів відхиляє, оскільки судом апеляційної інстанції, як зазначено вище, була досліджена службова спадкова справа №619/1999 р та встановлено, що вона не містить відмови ОСОБА_2 від прийняття спадщини, а містить відомості про відсутність заповіту та інших спадкоємців, окрім ОСОБА_7 .

Матеріалами справи встановлено, що 19.06.2017 ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву і ухвалою суду від 19.06.2017 об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом (а.с.122-123, т.1).

З ухвали суду видно, що при вирішенні питання в судовому засіданні щодо прийняття до спільного розгляду зустрічного позову, позивач ОСОБА_1 та її представник не заперечували проти залучення позову, третя особа ОСОБА_4 у вирішенні цього питання поклався на розсуд суду, у зв`язку з чим, суд на підставі норм ч.2 ст.123 ЦПК України прийняв зустрічний позов, обґрунтувавши належним чином прийняте судове рішення, виказана сторонами позиція щодо прийняття зустрічного позову підтверджується технічним записом та журналом судового засідання від 19.06.2017, тобто скаржники визнавали той факт, що вимоги сторін є однорідними та взаємопов`язані між собою (а.с.119-120).

З наведених вище підстав, доводи скаржників щодо незаконності рішення суду в частині прийняття до розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у позові ОСОБА_2 , що зустрічний позов ОСОБА_2 не може бути зустрічним позовом до позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає надуманими.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_4 без належного дозволу та погодження із співвласниками домоволодіння спільного користування здійснив його реконструкцію, чим неправомірно збільшив свою частку у спільній частковій власності, що призвело до порушення будівельних норм і правил, а також прав інших співвласників житлового будинку та підтверджено належними та допустимими доказами наданими суду ОСОБА_2 .

Так, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що сторони за зустрічним позовом є співвласниками спірного житлового будинку, що відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_4 , на дату подання позову, належить 1/4 частина даного будинку. Житловий будинок та господарські споруди розташовані на земельній ділянці, правовстановлюючі документи на яку відсутні в матеріалах справи, реального поділу будинку між співвласниками не проведено, що визнається сторонами по справі, та документального підтвердження протилежного суду не надано.

Твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 здійснив добудову до житлового будинку підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема технічним паспортом на ім`я ОСОБА_4 від 13.11.2014, з якого вбачається, що останнім проведено самочинно збудовано (реконструкція житлового будинку «А-1» 2014 рік), та загальна площа складає 73,9 кв.м., житлова площа - 39,5 кв.м., висновком судового експерта Бихно М.В. встановлено, що житловий будинок «А-1» 1938 року забудови, у 2014 році добудована прибудова житлового будинку, актом від 05.04.2017 та фотокартками (Т.1 конверт з фотокартками №113) встановлено, що окрім зазначеної вище прибудови, ОСОБА_4 відгородив значну частину повір`я, звівши металеву огорожу, яка позначена в технічному паспорті на плані земельної ділянки пунктиром, що проходить від гаражу «Г» до коридору з виходом з будинку «а 1». Коридором «а 1» та прилеглим до нього виходом з будинку користується ОСОБА_2 та інший співвласник ОСОБА_3 . Також, ОСОБА_4 звів бетонну огорожу (паркан) та ворота зі сторони будинку, яка виходить на вулицю Севастопольська. Встановивши ворота та заперши їх на замок, Зотовим ключі не надав та не пускає їх проходити до свого входу в будинок (коридору «а 1»). Для проходу до своєї частини домоволодіння ОСОБА_2 зламала частину паркану (огорожі) зі сторони, що примикає до подвір`я будинку сусідів щоб потрапляти до свого житла.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Стаття 383 ЦК України встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , яким у спільному майні належить на праві власності 3/4 частини будинку, не надавали свою згоду на реконструкцію будинку, здійснення до нього прибудови, доказів протилежного, ОСОБА_4 не надано.

Згідно з пунктом 1.4.1 Правил утримання будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила), переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Пунктом 1.4.3 Правил передбачено, що до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається (абзац 2 пункту 1.4.4 Правил).

При цьому для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися документи, серед яких згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності (пункт 1.4.5 Правил).

Висновок суду, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 порушив встановлений законом порядок для здійснення реконструкції житлового будинку, не отримавши згоду інших співвласників є вірним, тоді, як твердження ОСОБА_4 про те, що проведена реконструкція не порушує права співвласників (користувачів) іншої частини домоволодіння, є неспроможними, оскільки, як встановлено судом, внаслідок реконструкції шляхом добудови до будинку площа домоволодіння, а саме 1/4 частини відповідача, та його частка у спільній сумісній власності збільшилася, чим порушені права інших співвласників.

Доводи ОСОБА_1 , що вона не має ніякого відношення до позовних вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод в користуванні власністю, колегія суддів не сприймає, оскільки ці вимоги її не стосувались вони були пред`явлені до відповідача ОСОБА_4

Інші доводи скаржників, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення первісних та зустрічних позовних вимог та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: