Справа № 461/8255/19 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1277/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Шандри М.М., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Сеньків Х.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м.Львова від 02 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 до Львівької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління комунальної власності Львівської міської ради про встановлення сервітуту,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління комунальної власності Львівської міської ради про встановлення безплатного безстрокового сервітуту.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником нежитлових приміщень будівлі літ. АЗ, загальною площею 804,5 кв. м. по АДРЕСА_1 .

Зазначала, що Львівська міська рада є власником нежитлових приміщень будівлі літ. А3, загальною площею 308,2 кв. м. по АДРЕСА_1 . Приміщення Львівської міської ради займають перший поверх даної будівлі. Належні позивачу приміщення розташовані у підвалі, другому поверсі та мансарді вищезазначеної будівлі.

Вказувала, щоб належним чином здійснювати своє право власності, вона змушена проходити через приміщення, які належать відповідачу на праві власності, а саме - 1-коридор 81,5кв.м та 2-коридор 61,3 кв. м, згідно технічного паспорта.

Вона звернулася до Львівської міської ради з приводу укладення договору сервітуту, з правом проходу через належні на праві власності приміщення відповідачу, однак домовленості про встановлення сервітуту та про його умови з відповідачем не досягнуто.

Таким чином, з метою реалізації своїх прав та інтересів як власника приміщень по АДРЕСА_1 , позивач просила встановити безоплатний безстроковий сервітут на право проходу ОСОБА_1 та іншим особам з дозволу ОСОБА_1 через приміщення, які знаходяться на першому поверсі будівлі по АДРЕСА_1 : 1-коридор площею 81,5 кв. м та 2- коридор площею 61,3 кв. м, які на праві власності належать Львівській міській раді, до належних ОСОБА_1 на праві власності нежитлових приміщень загальною площею 804,5 кв. м по АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 02 березня 2020 року позов задоволено.

Встановлено безоплатний безстроковий сервітут на право проходу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та іншим особам з дозволу ОСОБА_1 через приміщення, які знаходяться на першому поверсі будівлі по АДРЕСА_1 : 1-коридор площею 81,5 кв.м. та 2- коридор площею 61,3 кв.м, які на праві власності належать Львівській міській раді, до належних ОСОБА_1 на праві власності нежитлових приміщень загальною площею 804,5 кв.м по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Львівської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 768 гривень 40 копійок судових витрат.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.

В апеляційній скарзі посилається на те, що у даній справі Львівська міська рада та ОСОБА_1 є власниками окремих індивідуально визначених об`єктів.

Зазначає, що вирішуючи спір, суд має перевірити наявність в особи, яка звертається з позовом, порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано цей позов, з`ясувати в чому полягає порушення цих прав та інтересів.

При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові.

Стверджує, що судом при ухваленні рішення не враховано, що діє забезпечення позову, Львівська міська рада та її виконавчі органи позбавлені можливості вчиняти будь-які дії щодо управління нежитловим приміщенням, зокрема і надання права користування таким майном, в тому числі і вирішення питання про встановлення сервітуту на право проходу через вказані приміщення.

Вважає, що суд надав перевагу одним доказам, не оцінивши інші.

Просить, рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень будівлі літ. А3, загальною площею 804,5 кв. м. по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Належні позивачу на праві власності приміщення розташовані у підвалі, другому поверсі та мансарді будівлі.

Власником нежитлових приміщень будівлі літ. А3, загальною площею 308,2 кв.м. по АДРЕСА_1 є АДРЕСА_1 . Вказані приміщення знаходяться на першому поверсі будівлі.

Вхід в будівлю наявний лише через перший поверх. Для того щоб мати можливість здійснювати своє право власності, ОСОБА_1 змушена проходити через приміщення, які належать ЛМР на праві власності: - 1-коридор 81,5 кв. м. та 2-коридор 61,3 кв. м., адже в даних коридорах розміщені сходові клітки у підвал та 2 поверх будівлі по АДРЕСА_1 .

Вказане також вбачається з технічного паспорта на будівлю літ. А3 по АДРЕСА_1 .

Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, позивач 28 жовтня 2019 року скеровувала на адресу відповідача ЛМР заяву та проєкт договору про встановлення сервітуту на право проходу через нежитлові приміщення площею 308,2 кв. м, що розташовані на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1 .

Листом Управління комунальної власності Львівської міської ради від 21 листопада 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про відсутність правових підстав для встановлення сервітуту та укладення договору, зважаючи на те, що Львівською міською радою прийнято ухвалу №5486 від 19 вересня 2019 року «Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 ».

Відповідно до висновку судового експерта науково-дослідного інституту судових експертиз та права ОСОБА_4 , за результатами будівельно-технічного дослідження №405/19 від 21 жовтня 2019 року, технічної можливості відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва потрапити до нежитлового приміщення загальною площею 804,5 кв.м, яке розташоване на АДРЕСА_1 , що знаходиться на другому поверсі, не проходячи через нежитлове приміщення під літ. А першого поверху на АДРЕСА_2 , загальною площею 308,2 кв. м - немає.

Щоб потрапити до належних ОСОБА_1 на праві власності нежитлових приміщень загальною площею 804,5 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 , необхідно пройти приміщення загального користування, що знаходяться на першому поверсі: 1-коридор 81,5 кв. м. та частину приміщення 2-коридор, площею 61,3 кв.м, згідно технічного паспорта на групу нежитлових приміщень №1, 2, 3, 4, 1-1, 1-2, 2-1, 2-2, 3-1, 3-2, 4-1, 4-2, 5-1, 5-2, 6-1, 6-2, 7-1, 7-2, 8-1,8-2.

Інженерне обладнання (водопостачання, освітлення, опалення, водовідведення) та несучі будівельні конструкції для нежитлових приміщень площею 804,5 кв.м, розташованих на другому поверсі їй та нежитлового приміщення 308,2 кв.м, розташованих на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1 є спільними.

Відповідно до статті 395 Цивільного кодексу України, сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. ч. 1-3 ст. 403 ЦК України).

Частинами 1 ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про неможливість ОСОБА_1 іншим способом здійснювати та реалізовувати своє право власності, оскільки прохід до приміщень, що належать їй на праві власності можливий лише через приміщення, які належать відповідачу - 1-коридор 81,5 кв. м. та 2-коридор 61,3 кв. м. При цьому, пропозиція позивача щодо укладення договору про встановлення сервітуту відповідачем відхилена, відтак встановити такий сервітут за домовленістю сторін між собою неможливо.

Встановлення сервітуту на право проходу через нежитлові приміщення ЛМР не призведе до порушення прав та інтересів позивача та інших осіб, оскільки ОСОБА_1 і є ініціатором встановлення такого сервітуту, що також не суперечить меті вжитих заходів забезпечення позову. Окрім того, в ході розгляду справи не здобуто жодних доказів, що договір сервітуту між ОСОБА_1 та Львівською міською радою на право проходу через нежитлові приміщення ускладнить і унеможливить виконання рішення суду у справі про оскарження ухвали та наказу, або поновлення порушених прав та інтересів як позивача ОСОБА_1 та і інших сторін у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач довела суду та надала докази того, що задовольнити свої законні потреби будь-яким іншим способом, як встановлення права проходу через нежитлові приміщення ЛМР, вона не може. Матеріалами справи підтверджено, що у позивача немає технічної можливості потрапити до нежитлового приміщення загальною площею 804,5 кв. м, яке розташоване на АДРЕСА_1 , що знаходиться на другому поверсі, не проходячи через нежитлове приміщення під літ. А першого поверху на АДРЕСА_2 , загальною площею 308,2 кв. м.

Задовольняючи позовної вимоги судом першої інстанції правильно враховано, що належне на праві власності позивачу приміщення знаходиться у приміщенні, перший поверх якого належить Львівській міській раді і не межує з іншими приміщеннями. При тому, встановлені в ході розгляді справи обставини вказують на те, що такий вид права сервітуту найменш обтяжливий для власника нежитлових приміщень, при цьому забезпечить раціональне здійснення права власності позивача.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не перевірив наявність порушеного права чи інтересу позивачки ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачка зверталася з відповідною заявою та проєктом договору про встановлення сервітуту на адресу ЛМР, однак Управління комунальної власності ЛМР надало відповідь про відмову у встановленні такого ( а.с. 51-54), своїх пропозицій щодо вирішення даного питання не запропонували.

З тих підстав суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивачки.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Шандра М.М.

Приколота Т.І.