УХВАЛА
про забезпечення позову
11 грудня 2020 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Соболєвої І.П., за участю секретаря судового засідання Лазоренко Д.М., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжі заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні,
Заява обґрунтована тим, що заявник звернувся до суду із позовом про оскарження виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого відкрито виконавче провадження та проводяться виконавчі дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи, та без фіксації судового процесу, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Вивчивши заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.
Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Подана заява про забезпечення позову відповідає вимогам процесуального закону щодо форми та змісту відповідно до ст.151 ЦПК України, а також порядку її подання відповідно до ст.152 цього ЦПК України.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що на підставі виконавчого напису, який оскаржується позивачем, та який вона вважає незаконним, звернуто стягнення на доходи позивача, що на думку заявника в подальшому зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі.
Метою забезпечення позову є негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.
Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті.
Суддя доходить до висновку, що заявлений позивачем вид заходу забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення на підставі виконавчого документу, який позивач оспорює у судовому порядку, передбачений нормами чинного законодавства, є доцільним в рамках даної справи та співмірним із заявленими позовними вимогами, він має тимчасовий характер та діє до виконання рішення суду, тому не може призвести до порушення прав та законних інтересів, як позивача так і відповідача.
За таких обставин, суд вважає обґрунтованими доводи заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову, може ускладнити виконання майбутнього судового рішення по справі, та суд вважає, що захід забезпечення позову, який просить застосувати заявник є співмірним із позовними вимогами.
Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засоби правового захисту мають бути ефективними, як на практиці, так і за законом.
У рішенні ЄСПЛ «Доран проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, відновлення порушеного права. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечить принципу верховенства права.
Поряд із цим, судом не встановлено обставин, що можуть свідчити про спричинення забезпеченням позову збитків відповідачу, а також обставин, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, за наявності яких обов`язком суду є застосування зустрічного забезпечення, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення.
Проте, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу його право, у відповідності до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, звернутися до суду з відповідним клопотанням про застосування зустрічного забезпечення.
Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, у зв`язку з чим у тексті ухвали зазначаються відомості про стягувача та боржника визначені ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 154, 260, 261, 247, 353 ЦПК України, суд
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні задовольнити.
Стягувач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Копію ухвали направити заявнику ОСОБА_1 для відома, приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Клименку Р.В. для виконання.
Роз`яснити сторонам положення ч. 4 ст. 157 ЦПК України, відповідно до якої, особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.
Роз`яснити заявнику, що відповідно до ч. 4 ст. 152 ЦПК України заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.
Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвалу видано 11.12.2020.

Строк пред`явлення ухвали до виконання до 12.12.2023.

Суддя І.П. Соболєва