КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року

м. Київ

справа №753/16679/15

провадження № 22-ц/824/1079/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.

секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року у складі судді Кириченко Н.О.

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року представник позивача ОСОБА_4 звернуласьдо суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 06 червня 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №49005, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кошти у розмірі 193 200 грн зі строком повернення до 06 червня 2018 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 06 червня 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки №49005/П, відповідно до якого останній поручається перед кредитором за належне виконання боржником своїх зобов`язань.

Стверджувала, що 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги №1539, внаслідок якого позивач став кредитором та отримав право вимоги до повного, належного та реального виконання своїх обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами боржниками. Таким чином ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором №49005 від 06 червня 2011 року.

Вказувала, що позичальником умови кредитного договору належним чином не виконувались, у зв`язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 162 871,71 грн, з яких: 133 831, 74 - заборгованість за кредитом; 29 039,97 грн - заборгованість за відсотками.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 137 642, 80 грн.

Вирішено питання судових витрат.

У червні 2019 року представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подано заяву про перегляд заочного рішення, у задоволенні якої ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2019 року відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням, 07 листопада 2019 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки уважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивачем на підтвердження заборгованості за кредитним договором №49005 від 06 червня 2011 року не надано первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, які б відповідали ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Зазначає, що кредитний договір свідчить лише про виникнення наміру виконання певних дій за договором, а не фактичне їх виконання.

Вказує, що суд першої інстанції взяв до уваги неналежний та недопустимий доказ на підтвердження наявності певної суми заборгованості відповідачів за тілом кредиту та за відсотками, а саме довідку ПАТ «Дельта Банк» від 28 липня 2015 року, оскільки вказана довідка не містить інформації щодо розрахунку заборгованості, дати і розмірів погашення кредиту та відсотків по кредиту, а також відомостей, які б дозволили перевірити правильність нарахування відсотків та строки виникнення заборгованості за кожним платежем.

Звертає увагу суду на те, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами, починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулось це порушення. Проте, у матеріалах справи відсутня інформація про період проведених позивачем розрахунків, з огляду на що, встановити точну суму заборгованості, за якою минули строки позовної давності, не виявляється за можливе.

Зазначає, що листів позивача з досудовими вимогами відповідач ОСОБА_1 не отримувала, у зв`язку з чим, уважає, що ПАТ «Дельта Банк» порушено ч.10 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, а також п.3.2.5, 3.2.6 кредитного договору від 06 червня 2011 року.

Стверджує, що суд першої інстанції прийняв до уваги недопустимий доказ, підписаний особою без підтвердження відповідних повноважень, а саме додаток до акту приймання-передачі прав вимоги, у зв`язку з чим порушив п.2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року. Вважає, що факт наявності у позивача права вимоги можливо підтвердити лише вказаним актом, а не витягом з нього.

Акцентує увагу суду на тому, що довідка про наявність заборгованості від 28 липня 2015 року також підписана особою, на підтвердження повноважень якої будь-які докази у матеріалах справи відсутні, з огляду на що, вона не може братися судом до уваги, оскільки є неналежним доказом по справі.

Інші сторони у справі не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та зважаючи на те, що позивачем не надано суду розрахунку заборгованості, уважав за можливе стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 137 642,80 грн, яка зазначена у додатку до акту приймання-передачі прав вимоги.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 06.06.2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №49005, згідно умов якого, відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 193 200 грн на строк з 06.06.2011 року по 06.06.2018 року зі сплатою 15,9% річних.

30.04.2013 року ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір № 2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №49005 від 06.06.2011 року.

З метою забезпечення своєчасного та повного виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 06.06.2011 року між ПАТ «Астра Банк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки № №49005/П, умовами якого передбачено, що у відповідності з цим договором поручитель зобов`язаний солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором.

02.12.2013 між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого ПАТ «Астра Банк» передало, а ПАТ «Дельта Банк» отримало право вимоги за кредитними договорами, у тому числі, і за кредитним договором №49005 від 06.06.2011 року.

Як убачається з Додатку до Акту приймання-передачі прав вимоги, ПАТ «Астра Банк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором №9005, укладеним 06.06.2011 року ПАТ «Астра Банк» з ОСОБА_1 Фактичний розмір невиконаного грошового зобов`язання визначено у розмірі 137 642,80 грн.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною першою ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 2 статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (стаття 530 ЦК України).

Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги (цесія) означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Цивільне законодавство не встановлює суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, оскільки вони за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін.

Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року ПАТ «Астра банк» передало, а ПАТ «Дельта банк» прийняло права вимоги за кредитними договорами, визначеними у Додатку 1.

Згідно додатку до акту приймання-передачі прав вимог (витягу з акта приймання-передачі) до переліку переданих за договором купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року ввійшли: кредитний договір №49005 від 06.06.2011 року, укладений ПАТ «Астра банк» з ОСОБА_1 , договір поруки №49005/П від 06.06.2011 року, укладений з ПАТ «Астра банк», ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , та договір застави №49005/З від 06.06.2011 року, укладений ПАТ «Астра банк» з ОСОБА_1 .

Таким чином, позивачем підтверджено передачу йому прав вимоги за вказаними договорами та право на пред`явлення цього позову.

Доводи апелянта щодо відсутності в матеріалах справи акту приймання-передачі права вимоги і, як наслідок, відсутність права у позивача вимагати повернення кредитних коштів, не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до змісту договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги за декількома кредитними договорами, інформація за якими відповідно до чинного законодавства є конфіденційною, а тому витяг з акту приймання-передачі за умови дійсності договору купівлі-продажу прав вимоги, є належним підтвердженням переходу такого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачем не спростовано дійсність договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року, а також факт укладення кредитного договору та договору поруки, отримання кредитних коштів та наявності заборгованості. Свого розрахунку заборгованості також не наведено.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно із частиною четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 2523/1543/2012-ц.

Ураховуючи наведене, можна дійти висновку, що у разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.

З матеріалів справи убачається, що досудова вимога ПАТ «Дельта банк» ОСОБА_2 була направлена 27.08.2015 року, а з позовом банк звернувся 31.08.2015 року.

Отже, звернення банка до суду з позовом відбулося у межах строку чинності поруки.

Окрім того, ОСОБА_2 , як поручитель, не скористався своїм правом на оскарження рішення суду першої інстанції щодо стягнення з нього у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Виходячи з викладеного та зважаючи на відсутність у матеріалах справи розрахунку заборгованості, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором у розмірі 137 642,80 грн, зазначеному у витязі з акту приймання-передачі прав вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують та на законність судового рішення не впливають.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним по справі доказам та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «21» січня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай