Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 201/16168/15-ц

провадження № 61-7705св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня

2017 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів:

Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»

(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого

ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 501 500 грн,

із можливою виплатою протягом 10-ти місяців частинами (в середньому по 50 000 грн на місяць), з кінцевим строком повернення до 18 лютого

2013 року.

09 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 46 000 грн, з кінцевим строком повернення

до 10 жовтня 2013 року.

04 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 108 000 грн зі строком повернення згідно з графіком:

з 01 по 07 листопада 2013 року - 48 160 грн; з 01 по 02 грудня

2013 року - 47 440 грн; до 31 грудня 2013 року - 36 000 грн; до 10 січня

2014 року - 10 720 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов договорів позики, станом на 14 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 1 362 028,46 грн, з яких: основний борг - 655 500 грн; інфляційні нарахування - 629 529,69 грн; 3 % річних - 76 998,77 грн.

Посилаючись на те, що кошти не повернуті, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за розписками у розмірі 1 362 028,46 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти

за договорами позики від 18 квітня 2012 року, від 09 вересня та 04 жовтня 2013 року в загальному розмірі 1 362 028,46 грн, з яких: основний

борг - 655 500 грн; інфляційні нарахування - 629 529,69 грн;

3 % річних - 76 998,77 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що неналежне виконання відповідачем умов договору позики в частині несвоєчасного його виконання тягне цивільно-правову відповідальність, яка передбачена статтями 536, 625 ЦК України, тому порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову

у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що наявні в матеріалах справи розписки не є належними доказами отримання відповідачем коштів від позивача, оскільки розписки не містять ідентифікаційних ознак сторін та підпису позичальника.

Також, враховуючи, що сплата боргу за розпискою від 18 квітня 2012 року була встановлена частинами, тому має застосовуватися строк позовної давності в частині чергових платежів.

Крім того, судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права та необґрунтовано відхилено повторне клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними

і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 18 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого

ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 501 500 грн,

із можливою виплатою протягом 10-ти місяців частинами (в середньому по 50 000 грн на місяць), з кінцевим строком повернення до 18 лютого

2013 року (а. с. 23, т. 1).

09 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 46 000 грн, з кінцевим строком повернення

до 10 жовтня 2013 року (а. с. 24, т. 1).

04 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 108 000 грн зі строком повернення згідно з графіком:

з 01 по 07 листопада 2013 року - 48 160 грн; з 01 по 02 грудня

2013 року - 47 440 грн; до 31 грудня 2013 року - 36 000 грн; до 10 січня

2014 року - 10 720 грн (а. с. 25, т. 1).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість станом

на 26 жовтня 2015 року за договорами позики від 18 квітня 2012 року,

від 09 вересня та 04 жовтня 2013 року в розмірі 1 238 989,43 грн, з яких: сума боргу - 655 500 грн; сума інфляційних втрат - 532 189,43 грн;

3 % річних - 51 300 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат

(а. с. 27-29, т. 1).

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції,

у квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 17 грудня 2015 року (а. с. 41, т. 1).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 17 грудня 2015 року скасовано та справу призначено до розгляду

(а. с. 53-54, т. 1).

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про призначення судової почеркознавчої експертизи (а. с. 136-138, т. 1).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено (а. с. 141-142, т. 1).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 липня 2017 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 24 лютого 2017 року про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи скасовано, провадження у справі відновлено (а. с. 156, т. 1).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2

на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договорами позики від 18 квітня 2012 року, від 09 вересня та 04 жовтня 2013 року в загальному розмірі 1 362 028,46 грн, з яких: основний борг - 655 500 грн; інфляційні нарахування - 629 529,69 грн; 3 % річних - 76 998,77 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року залишено без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

З матеріалів справи, зокрема, з оригіналів розписок, вбачається, що відповідач узяв у борг грошові кошти, які зобов`язався повернути в обумовлені в розписках строки, однак, кошти повернуті не були.

Разом з тим, розмір боргу, що підлягав до стягнення, перевірено судами попередніх інстанцій, є обґрунтованим, заперечень щодо розрахунку боргу, інфляційний втрат та 3 % річних відповідачем не надано.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей, та врахувавши, що в обумовлений договорами позики строк позичальником грошові кошти повернуті не були, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги про те, що сплата боргу за розпискою

від 18 квітня 2012 року була встановлена частинами, тому має застосовуватися строк позовної давності в частині чергових платежів, колегія не берез до уваги, оскільки вказана розписка містить умову лише про можливість погашення боргу частинами без зазначення конкретної суми та конкретної дати погашення чергового платежу. Отже, договір позики не містить обов`язку, а лише право позичальника погашати борг частинами. Додаткового договору про зміну умов позики стосовно обов`язку відповідача сплачувати борг частинами сторони не укладали.

Посилання в касаційній скарзі на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та необґрунтовано відхилено клопотання про призначення повторної експертизи, є безпідставними, оскільки призначена судом першої інстанції судова почеркознавча експертиза не відбулася саме з вини відповідача у зв`язку з несплатою ним вартості експертизи

(а. с. 141-147, т. 1).

Так, листом від 30 червня 2017 року судом першої інстанції запропоновано відповідачу виконати вимоги щодо оплати за проведення почеркознавчої експертизи, зазначені в листі директора експертної установи (а. с. 154, т. 1).

12 липня 2017 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 про скасування ухвали про призначення експертизи, у зв`язку з тим, що відповідач не має можливості провести оплату вказаної судової експертизи (а. с. 153, т. 1).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 липня 2017 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 24 лютого 2017 року про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи скасовано на підставі частини другої статті 86 ЦПК України

(у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду), провадження у справі відновлено (а. с. 156, т. 1).

Інших клопотань про призначення експертизи матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька І. В. Литвиненко