ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року

м.Суми

Справа №577/1292/19

Номер провадження 22-ц/816/208/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , Сумський обласний державний нотаріальний архів,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року в складі судді Гетьмана В.В., ухваленого у м. Конотоп Сумської області, повне судове рішення складено 15 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , Сумський обласний державний нотаріальний архів, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивували тим, що 24 квітня 2008 року укладено договори дарування між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з якими остання отримала в дарунок по 1/2 частині будинку від кожного дарувальника та земельну ділянку, що розташовані у АДРЕСА_1 .

Позивачі вважають зазначені договори недійсними, оскільки вчинені ОСОБА_2 під впливом помилки, вона вважала, що укладає зі своєю донькою договір довічного утримання. При нотаріальному оформленні договорів нотаріус не читав їх в голос, сторони лише поставили підписи.

ОСОБА_1 про вчинення спірних правочинів не знав, хоча був зареєстрований у вищевказаному будинку, згоди на дарування не надавав, вважає, що відповідачка ввела матір в оману, змовившись з нотаріусом.

Під час укладення договорів та на день звернення до суду ОСОБА_2 зареєстрована і проживає в у АДРЕСА_1 , вказаний будинок є єдиним її житлом.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 24 квітня 2008 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині дарування належної ОСОБА_2 1/2 половини будинку.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1 , укладений 24 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У грудні 2019 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене рішення в частині задоволених вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеними твердження позивачки про її слабке здоров`я та помилку щодо природи укладених договорів, оскільки на дату їх укладення ОСОБА_2 ще не досягла 60-річного віку, була працездатною, продовжувала працювати. Крім того, станом на 24 квітня 2008 року позивачка окрім подарованої нерухомості мала інше житло, зокрема, двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Крім того, надав суду копію свідоцтва про смерть 31 грудня 2019 року ОСОБА_2 - позивачки у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із закриттям провадження у справі з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не мала на меті укладати договір дарування, адже встановлення обов`язку обдаровуваної особи забезпечити проживання дарувальниці у цьому будинку суперечить правовій природі цього договору.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте оскаржене рішення суду не відповідає зазначеним критеріям у повній мірі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, рішенням Конотопського міського суду від 27 грудня 2002 року поділено спільне майно подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , а саме домоволодіння по АДРЕСА_1 по ? частині кожному.

24 квітня 2008 року ОСОБА_5 і ОСОБА_2 подарували ОСОБА_3 по 1/2 (половині) будинку АДРЕСА_1 (а.с.12), того ж дня ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1466 га, що знаходиться за вказаною адресою (а.с.13).

Дослідивши зміст зазначеного договору дарування будинку суд не виявив жодних положень про обов`язки обдаровуваного по відношенню до дарувальників.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз`яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до приписів частини третьої статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вбачається, що на момент укладання оспорюваних договорів ОСОБА_2 досягла 57 років, була дієздатною особою.

В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що за станом здоров`я вона потребувала догляду та утримання з боку доньки.

Доказів про те, що ? будинку АДРЕСА_1 станом на 24 квітня 2008 року була її єдиним житлом, позивачка до суду місцевого суду не подавала.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як було встановлено судом, у 2018 році ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору дарування ? частини житлового будинку з господарчими спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ( справа №577/2628/18), мотивуючи свої вимоги тим, що донька мала намір продати будинок, і такі її дії призведуть до безповоротної втрати дарунку, який має для позивачки велику немайнову цінність, при цьому посилалась на ч. 2 ст. 727 ЦК України. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2018 року по справі №577/2628/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, вказаним судовим рішення встановлено і не заперечувалось сторонами, що між ними виникли правовідносини врегульовані саме договором дарування.

В суді апеляційної інстанції третя особа ОСОБА_5 даючи пояснення підтвердив, що під час укладення договорів дарування нотаріус роз`яснив зміст договору дарування і будь-яких питань щодо цього у ОСОБА_2 не виникало.

За таких обставин доводи сторони позивача про те, що вона мала на меті укласти договір довічного утримання і помилилась щодо юридичної природи укладених договорів належного підтвердження не знайшли.

На переконання колегії суддів, та обставина, що після укладення договору дарування позивач залишилась проживати та бути зареєстрованою у подарованому будинку, не є безумовною підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки позивач користується жилим приміщенням для проживання з дозволу нової власниці, так як договір дарування, не містив жодних положень про обов`язки обдаровуваного по відношенню до дарувальника.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункт 7 частини 1 статті 255 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Вбачається, що права та обов`язки, які витікають із одностороннього правочину, а саме договору дарування, не допускають правонаступництва, оскільки нерозривно пов`язані з особою дарувальника та його волею.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, а тому скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_2 і закриває провадження у справі в цій частині.

Керуючись ст.ст. 255, 374, 376, 377 ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування.

Провадження у праві за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , Сумський обласний нотаріальний архів, про визнання недійсними договорів дарування закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 січня 2020 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

І.В. Орлов