Справа № 199/4858/20
(2/199/1936/20)
РІШЕННЯ
Іменем України

14.12.2020 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що 03 квітня 2014 року його було призвано (мобілізовано) до лав української армії, що підтверджується указом президента України № 309/2014 від 17.03.2014 року. Він проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 з 03.04.2014 по 05.11.2014 року. Згодом позивачу стало відомо, що він є в списках як особа, яка перебувала в АТО у складі 92 ОМБ і має право на отримання посвідчення ученика бойових дій. Документ на його ім`я був виготовлений, але в прізвищі була помилка, а саме замість прізвища « ОСОБА_3 », було записано « ОСОБА_4 ». Так, вказаний документ ОСОБА_5 на його ім`я помилково було повернуто до Києва з метою усунення вказаної помилки в прізвищі. Під час проходження служби позивач втратив слух на ліве вухо та половину на праве вухо. Пізніше для вирішення питання про отримання посвідчення УБД та необхідних медичних документів та довідки для МСЕК з метою отримання матеріальної компенсації у зв`язку з загостренням захворювання, позивач звернувся до відповідача по справі. По телефону відповідач повідомив позивача, що може допомогти йому отримати всі необхідні документи, які пов`язані з його захворюванням, в подальшому отриманню групи інвалідності та матеріальної допомоги у зв`язку із інвалідністю. Також повідомив, що зробить документи на отримання учасника бойових дій, та в подальшому допоможе вже як учаснику бойових дій отримати земельну ділянку та матеріальну компенсацію згідно діючого законодавства України. Договір з відповідачем для отримання юридичних послуг позивач не підписував. Як зазначає позивач у своєму позові, за період часу з жовтня 2018 року по 13 липня 2020 року ним було сплачено відповідачу 118041,07 грн. для оформлення земельної ділянки, оплату нотаріуса, оформлення медичних документів, інші платежі. Станом на липень 2020 року відповідач жодних юридичних та адміністративних послуг не надав. Також не надав документів, пов`язаних з захворюванням позивача, посвідчення учасника БД позивач не отримав. У зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 118041,07 грн. Крім того позивач просив суд стягнути на його користь 50000,00 грн. моральної шкоди, оскільки дії відповідача викликали у нього нервовий стрес, він відчуває тривалий дискомфорт від того, що не може користуватись своїми коштами, переживання фізичних незручностей, емоційну напругу. На фоні вказаного стресу він лікувався в психіатричному відділенні лікарні, його покинула дружина.

Відповідач правом на відзив не скористався.

Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковомузадоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що за період часу з 05.10 2018 року по 08.12 2019 року ОСОБА_1 перевів на картковий рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в розмірі 61726, 71грн., що підтверджується розрахунком позивача та довідкою АТ КБ «Приватбанк» про здійснення наступних платежів: 05.10.2018 р. 2010,05 грн., 10.10.2018р. 3015,98, 10.10.2018р. 480 грн., 13.10.2018р. 4500,00 грн., 15.10.2018р. 5326,63 грн., 15.10.2018р. 800 грн., 17.10.2018 р. 2713,57 грн., 25.10.2018р. 1005,03 грн., 30.10.2018р. 20100,50 грн., 05.11.2018 р. 2914,57 грн., 16.11.2018р. 603,02 грн., 24.11.2018 р. 502,51 грн., 12.12.2018р. 211,06 грн., 17.12.2018 р. 3216,08 грн., 23.12.2018р. 1005,03 грн., 12.01.2019р. 502,51 грн., 21.01.2019р. 130,65 грн., 12.03.2019р. 894,47 грн., 26.03.20198р. 251,26 грн., 29.04.2019 р. 40,20 грн., 25.05.2019 р. 653,27 грн., 25.07.2019 року 502,51 грн., 07.08.2019 р. 653,27 грн., 08.08.2019 р. 1005,03 грн., 09.08.2019р. 1005,03 грн., 11.10.2019 р. 80,40 грн., 30.10.2019р. 703,52 грн., 06.11.2018 р. 3015,08 грн., 31.03.2019 р. 40 грн., 13.06.2019р. 201,01 грн., 05.08.2019р. 130,65 грн., 07.08.2019р. 351,76 грн., 20.08.2019 р. 2412,06 грн., 16.09.2019р. 10,5 грн., 16.10.2019 р. 50,25 грн., 20.10.2019 р. 25,13 грн., 30.10.2019 року 301,51 грн., 02.11.2019р. 301,51 грн., 04.11.2019 р. 19,10 грн., 08.12.2019 року 42,00 грн.

За період часу з 19.12.2018 року по 13.07.2020 року позивачем відповідачу було переведено грошові кошти в розмірі 4315,71грн., що підтверджується розрахунком позивача та довідкою АТ КБ «Приватбанк» про здійснення наступних платежів: 04.01.2020 р. 70 грн., 04.01.2020 року 31,00 грн., 21.01.2020 року 60,30 грн., 14.02.2020р. 41,21 грн., 22.02.2020 р. 402,01 грн., 23.02.2020 року 301,51 грн., 23.02.2020 року 502,51 грн., 23.02.2020 р. 136,68 грн., 06.03.2020р. 301,51 грн., 07.03.2020 р. 1025,13 грн., 12.03.2020 р. 509,54 грн., 12.03.2020 року 112,55 грн., 13.03.2020 р. 125,00 грн., 13.03.2020 р. 95,00 грн., 17.03.2020р. 351,76 грн., 17.03.2020 р. 250,00 грн.

Загальна сума грошових коштів переказаних позивачем складає 66042,42 грн.

Відповідно до ч. 1ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

За ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч.2 ст. 1212 ЦК України).

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 30.08.2018 року по справі № 334/2517/16-ц, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Даний висновок викладений у Постанові від 04 жовтня 2017 року у справі №6-1216цс17 Верховним Судом України.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 р. в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення ст. 1 Першого протоколу містить «три окремі правила»: - перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; - друге правило стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним; - третє правило визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Ці правила не застосовуються окремо. Вони тлумачаться в контексті загального принципу першого правила, натомість друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах; права регулювати використання власності; права встановлювати систему оподаткування.

У ст.. 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Судом встановлено, що відповідач отримав кошти від позивача в розмірі 66042,42 грн. без достатньої правової підстави, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Докази на підтвердження повторного переводу 06.11.202018 року в розмірі 3015,08 грн. згідно до розрахунку позивача, а також грошових коштів у загальному розмірі 118041,07 грн. позивачем суду не надано.
Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача найшли своє підтвердження, а тому є законні та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вищевикладене, те, що позивачем не доведено підстав для стягнення моральної шкоди, передбачених законом, суд приходить до висновку, що позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Що стосується питання розподілу судових витрат, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати понесені по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись: ст.ст.202,203,215,249, 525,530,512,514,516,628,630 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 66042,42 грн., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору, в розмірі 840 грн. 80 коп., в всього 66883 (шістдесят шість тисяч вісімсот вісімдесят три) гривні 22 копійки.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя