Справа №265/8242/19
Провадження №2/265/488/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/8242/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Матвійчук Н. Є. ,

відповідача - ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 21 червня 2011 року ОСОБА_1 за власні кошті купив кв. АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на праві спільної часткової власності за цивільною дружиною позивача, ОСОБА_2 , та за ОСОБА_1 по 1/2 частки кожному. На час покупки спірної квартири позивач і відповідач проживали довгий час у фактичних шлюбних відносинах, підстав недовіряти цивільній дружині у позивача не було, тому позивач довірив їй оформити договір купівлі-продажу спірної квартири самостійно. Також позивач опікувався та утримував двох неповнолітніх дітей відповідачки. Увесь час спільного проживання позивач піклувався про свою фактичну родину та утримував її матеріально. До придбання спірної квартири сторони мешкали в квартирі матері відповідача, де за власний кошт позивача було зроблено ремонт. Щоб його фактична родина почувала себе більш комфортно, ОСОБА_1 продав 10 червня 2011 року за 60 000 грн. будинок своїх батьків по АДРЕСА_2 , який він набув у спадок, та придбав 16 червня 2011 року за 67 000 грн. спірну квартиру на гроші, отримані від продажу такого будинку та свої власні накопичення. Натомість відповідачка, якій він віддав усі кошти на придбання спірної квартири, оформила право власності на кв. АДРЕСА_1 по 1/2 частки за позивачем та собою. Вже після того 14 березня 2014 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб. Однак з того часу відносини в родині сторін погіршились, внаслідок чого 15 листопада 2019 року шлюбі між ними було розірвано. Тому з 2015 року відповідачка фактично не проживала разом з позивачем, а ОСОБА_1 досі мешкає в спірній квартирі самостійно. Гроші на утримання даної квартири відповідачка не витрачала. Спірна квартира куплена за власні кошти позивача, відповідачка грошової участі в купівлі такої квартири не приймала, за час проживання в ній квартирі подружжям ремонт не робився, тому вартість квартири не збільшилась. На підставі зазначеного просив суд визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частки такої квартири.

Позивач ОСОБА_1 , підтримуючи заявлені вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними у позовній заяві, вказував, що він дійсно разом із відповідачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1995 року по 2015 рік. Просив задовольнити позов, оскільки спірна квартира була придбана за його особисті кошти, отримані після продажу ним АДРЕСА_2 , та яку він придбавав особисто собі.

Представник позивача, яка діє на підставі договору, Матвійчук Н. Є. , повністю підтримуючи вимоги ОСОБА_1 , вказувала, що кв. АДРЕСА_1 є приватної власністю ОСОБА_1 , бо набута виключно за кошти останнього.

Відповідачка, ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову ОСОБА_1 вказувала, що спірна квартира була придбана нею та позивачем разом за особисті кошти кожного з них, саме тому за такою угодою вона та позивач отримали по 1/2 частки кожний право власності на кв. АДРЕСА_1 . Вказувала при цьому, що ОСОБА_1 продав належний йому будинок по АДРЕСА_2 фактично за 14000 доларів США, а придбала вона із ОСОБА_1 спірну квартиру фактично за 26500 доларів США, тому кошти, що їй не вистачало для придбання частки кв. АДРЕСА_1 , вона позичила у свого батька, який на теперішній час вже помер, в сумі 6000 доларів США. Залишок коштів, що їй не вистачало для придбання, вона додала зі своїх заощаджень. Також стверджувала, що вона працювала та самостійно забезпечувала як себе, так й власних дітей, тому заперечувала, що позивач її утримував. Стверджувала, що спірна квартира придбавалась сторонами за спільні кошти та в інтересах їхньої родини. Підтверджувала, що на час купівлі спірної квартири, вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_1 , з яким після розлучення вони планували продати спільну квартиру, щоб її таким чином поділити. Заперечувала, що ОСОБА_1 надавав їй кошти для придбання йому кв. АДРЕСА_1 , бо вони разом перебували у нотаріуса і кожний платив за свою частку спірної квартири продавцю. Просила відмовити у позові.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши наявні докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , виходячи з наступного вмотивування.

Судом встановлено, що 10 червня 2011 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продав за 60000 грн. належний йому на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 2 серпня 2010 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 18 серпня 2010 року, будинок АДРЕСА_2 (а. с. 8-9).

Також судом було встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16 червня 2011 року сторони по справі набули у власність кожний по 1/2 частки кв. АДРЕСА_1 , придбаної ними за 67000 грн., що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 21 червня 2011 року (а. с. 10, 12).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 вказував, що є двоюрідним братом позивача, який дійсно мешкав у цивільному шлюбі із відповідачкою з 90-х років десь до 2015 року. Спочатку сторони жили у квартирі матері відповідачки. Однак з часом позивач вирішив продати належний йому будинок, що дістався у спадок, щоб придбати собі квартиру. З цією метою ОСОБА_1 продав такий будинок та придбав собі квартиру. Це він знає зі слів позивача, який йому також повідомив, що відповідачка не мешкала у спірній квартирі з 2015 року.

Свідок ОСОБА_5 , двоюрідна сестра ОСОБА_1 , вказувала суду, що зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що той продав належний йому будинок та придбав собі квартиру. Зі слів позивача знає, що той мешкав із відповідачкою у цивільному шлюбі, яку вона бачила лише одного разу. Зі слів позивача їй також відомо, що свій будинок ОСОБА_1 продав десь у 2010 році, а придбав квартиру по АДРЕСА_9 десь у 2011 році. Також згадувала, що ОСОБА_1 мешкав у квартирі ОСОБА_2 , яка також знаходиться по АДРЕСА_4 , десь до 2019 року, після чого сторони розійшлись.

Свідок ОСОБА_6 вказувала в суді, що знає позивача по роботі свого чоловіка. Зі слів ОСОБА_1 відповідачка була його цивільною дружиною. Зі слів ОСОБА_1 знає, що той продав будинок десь у 2010 році, після чого придбав собі квартиру десь через рік, яку оформив на себе. Пам`ятає, що позивач їй казав, що йому грошей вистачить придбати собі квартиру. Зі слів позивача також знає, що останній разом із ОСОБА_2 не мешкали у спірній квартирі, бо вони разом із дітьми відповідачки мешкали у квартирі ОСОБА_2 десь до 2015 року, після чого у 2019 році оформили розірвання шлюбу.

Суд зазначає, що згідно із ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

На підставі ч. 1 ст. 356 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В той же час за ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України (далі - СК) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Так за ч. 1, 2 ст. 60 Глави 8 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак за п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ч. 7 ст. 57 СК якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Таким чином сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 209/974/15-ц.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбання (набуття) майна, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2641цс15 та від 7 грудня 2016 року по справі № 6-1568цс16.

Вирішуючи вказаний спір, суд встановив, що сторони дійсно перебували у фактичних шлюбних відносинах на час придбання спірної квартири, на яку на підставі ст. 74 СК поширюються положення щодо спільної сумісної власності майна, набутого ними за час їх спільного проживають однією сім`єю.

Однак нотаріально посвідченим договором від 16 червня 2011 року, укладеним ними під час спільного придбання кв. АДРЕСА_1 , визначено, що таку квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали в особисту приватну власність по 1/2 частки кожний (п. 18, 19 договору), зазначаючи при цьому у договорі, що на час придбання такої нерухомості вони не перебувають у шлюбі або в фактичних шлюбних відносинах. За умовами п. 18, 19 цього договору купівлі-продажу спірної квартири зміст заяв сторін про те, що кожен з них купує частку квартири в особисту приватну власність доведений до відома продавця.

При цьому за п. 28 такого договору купівлі-продажу спірного рухомого майна від 16 червня 2011 року зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили своїми підписами факт того, що вони уклали цю угоду добровільно, не маючи до неї зауважень чи заперечень, повністю розуміючи її зміст, висловлюючи дійсність своїх намірів, та що така угода відповідала їх волі.

Факт укладення такого договору від 16 червня 2011 року ОСОБА_1 визнавав та не заперечував свій підпис у ньому.

Також суд зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 218 ЦК заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Тобто положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК в даному випадку, виходячи з умов договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , свідчать про те, що кожен з покупців спірної квартири 16 червня 2011 року вніс особисті кошти на її придбання, через що суд не приймає на підтвердження позиції ОСОБА_1 свідчення допитаних свідків щодо внесення особистих коштів позивачем, які, крім цього, цю інформацію знають виключно зі слів самого ОСОБА_1 .

Таким чином в судовому засіданні було на підставі належно оформленого та нотаріально посвідченого договору встановлено, що на час придбання спірної квартири грошові кошти за кв. АДРЕСА_1 були сплачені сторонами по справі продавцю відповідно до їх частки такої квартири (по 1/2 кожний) для придбання нерухомості саме в особисту приватну власність.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 209/974/15-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тому в даному випадку суд вважає, що під час розгляду справи в суді ОСОБА_1 не було доведено придбання ним за власні кошти в цілому кв. АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене вмотивування, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 133, 141, 142, 200, 223, 259, 263-265, 280, 281, 285 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 21 січня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає в АДРЕСА_5 .

Представник позивача: Матвійчук Наталія Євгенівна , адвокат, АДРЕСА_8

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована в АДРЕСА_7 .

Суддя