РІШЕННЯ

Іменем України

16 січня 2020 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: - головуючого - судді Черкова В.Г.,

- при секретарі Кідрон О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидово цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першої селидівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

08.01.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За її життя 01.09.2004 р. було складено заповіт подружжя, про існування якого позивач дізнався наприкінці 2017 р. Не погоджується із заповітом, так як його дієздатність ніхто не перевіряв при складенні заповіту, зміст та наслідки заповіту не були ясні позивачу, їх ніхто не роз`яснював. Причиною цього є захворювання позивача з розладами пам`яті та неуважністю, які встановлені відповідними медичними закладами, позивач має 2 групу інвалідності та систематично лікується у спеціалізованих закладах охорони здоров`я.

Просив визнати недійсним заповіт подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Що складений 01 вересня 2004 року у Першій селидівській державній нотаріальній конторі.

Заперечення відповідача.

Відповідач надала відзив, в якому зазначила, що посилання на те, що дієздатність позивача ніхто не перевіряв не відповідає дійсності, оскільки в самому заповіті, складеному 01.09.2004 р. сам позивач писав, що цей заповіт прочитав вголос і ним підписаний власноручно. При посвідченні заповіту у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 особи заповідачів встановлено, дієздатність перевірено. Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у судовому порядку ставилося питання ОСОБА_2 про продовження строку на прийняття спадщини. При цьому вона спілкувалася з ОСОБА_1 , який був згоден з її позовом, визнавав, що квартира належить їй, у квартирі мешкав і мешкає за угодою. Жодним словом не обмовився про наявність у нього інвалідності. У 2017 р. забажав привласнити собі квартиру і звернувся до суду із позовом про визнання права на квартиру за набувальною давністю, який 01.09.2018 р. був залишений судом без розгляду. Після чого вирішив визнати заповіт недійсним, звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на стан здоров`я та інвалідність. Вважає позовну заяву необґрунтованою та просила відмовити у задоволені позовних вимог.

У судовому засідання позивач та його представник не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про день слухання справи повідомлялися належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 22.02.2019 р. позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків.

13.03.2019 р. було відкрито провадження по справі за позовною заявою, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 08.04.2019 р. підготовче провадження закрито, розпочато розгляд справи по суті.

03.07.2019 р. по справі було призначено судово-психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено.

28.11.2019 р. відновлено та призначено справу до судового засідання.

19.12.2019 р. викликано експерта для надання усних пояснень за клопотанням представника позивача.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9-11).

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27.11.2006 р. судом було затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за умовами якої ОСОБА_1 відмовився від своєї долі спадку після смерті дружини - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за умови, що він зможе проживати та користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , до моменту своєї смерті та сплачувати комунальні послуги. Зазначена квартира переходить у власність ОСОБА_2 . Ніяких претензій один до одного не мають (а.с.6).

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05.10.2017 р. зазначена ухвала суду була скасована. У мотивувальній ухвалі суду при досліджені доказів зазначено, що відповідно до Витягу з державного реєстру заповітів спільний заповіт подружжя є чинним (а.с.7).

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.06.2018 р. позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадщину та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності та надання додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права на спадок залишено без розгляду (а.с.5).

ОСОБА_1 є інвалідом війни 2 групи (а.с.14-15).

Як вбачається з наданої копії, 01.09.2004 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склали заповіт подружжя, яким все своє майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, з чого б воно не полягало і де б не знаходилось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом будуть мати право заповіли ОСОБА_2 (а.с.51).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 1.03.1995 р., ОСОБА_3 належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.52).

Згідно Висновку судово-психіатричної експертизи від 22.10.2019 р. № 81, на період складання заповіту ОСОБА_1 страждав органічним емоційно-лабільним (астенічним) розладом особистості, антено-депресивний синдром. За психічним станом ОСОБА_1 в момент підписання заповіту 01.09.2004 р. міг в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. В даний час ОСОБА_1 виявляє органічний розлад особистості мішаного типу з паранойяльними і афективними включеннями. За своїм психічним станом не може розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.76-81).

У судовому засіданні 19.12.2019 р. представником позивача було заявлено клопотання про допит експерта, яке було задоволено судом. Експерт у судове засідання не з`явився. Суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі доказів в матеріалах справи, оскільки вважає, що експерт у своєму висновку достатньо зрозуміло відповів на поставлені запитання і повторний його виклик не буде відповідати значності його пояснень для справи.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Стеттею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представників не допускається (ст. 1234 ЦКУ).

Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно зі ст.1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Відповідно до ст..1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, за позовом заінтересованої особи суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦКУ), тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.

Суд може визнати заповіт частково недійсним і в тому випадку, якщо в нього не включені особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині (їх перелік наводиться вище).

Основною підставою для оспорювання заповітів є порок волі та/або волевиявлення заповідача. Доказом у цій категорії справ, для встановлення психічного стану спадкодавця на момент підписання заповіту, який би давав підстави вважати, що особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними на момент складання заповіту, є висновок судово-психіатричної експертизи.

Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК , суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

З матеріалів справи вбачається, що текст заповіту набраний на комп`ютері. Заповіт прочитаний вголос та власноручно підписаний сторонами у присутності нотаріуса, дієздатність осіб перевірено. Заповіт посвідчений нотаріусом і є чинним.

Позивачем в судовому засіданні не надано доказів того, що при складанні заповіту він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки, як було зазначено вище, при складанні заповіту його дієздатність було перевірено. Крім того, згідно висновку експерта, на період складання заповіту ОСОБА_1 страждав органічним емоційно-лабільним (астенічним) розладом особистості, антено-депресивний синдром, проте за психічним станом в момент підписання заповіту 01.09.2004 р. міг в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, що було відображено в заповіті, який був досліджений в судовому засіданні, позивачем не доведено протилежного. Посилання позивача про те, що про наявність заповіту він дізнався лише у 2017 р. не відповідає дійсності, оскільки він сам надає копії ухвал суду щодо розгляду справ стосовно спадкового майна (спірної квартири) після смерті дружини, датованих 2006 роком. За життя дружини позивач не скористався своїм правом відмовитися від спільного заповіту.

Згідно Висновку судово-психіатричної експертизи від 22.10.2019 р. № 81, ОСОБА_1 в даний час виявляє органічний розлад особистості мішаного типу з паранойяльними і афективними включеннями, за своїм психічним станом не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ст..47 ЦПК України особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст..59 ЦПК України права, свободи та інтереси недієздатних фізичних осіб захищають у суді їх піклувальники чи опікуни.

Відповідно до ст..ст.36,39 суд, за заявою заінтересованої особи, може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними або фізична особа за заявою заінтересованої особи, може визнати фізичну особу недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно ст..40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішення суду про це.

Заяв про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_1 чи визнання його недієздатним до суду не надходило, піклувальника чи опікуна не має, рішення суду з цього приводу, що набрало законної сили, суду також не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Першої селидівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя