ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/4620/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про стягнення плати за користування житлом
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Аркатової К.В., по цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року представник квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та за комунальні послуги у розмірі 74369,30 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що є одним з підрозділів Збройних Сил України, гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 переданий від Харківського університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба, який перебуває на балансі позивача. У гуртожитку мешкають військовослужбовці та члени їх сімей. Позивач відповідно до своїх завдань та повноважень щомісячно нараховує мешканцям зазначеного будинку плату за комунальні послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та плату за комунальні послуги, які спожиті впродовж місяця. За відповідачами утворилась заборгованість з отримані послуги за період з 01.11.2016 по 01.11.2019 у розмірі 74369,30 грн, а відтак позивач просив задовольнити заявлені позовні вимоги.
Відповідач ОСОБА_1 надав відзив з запереченнями проти позову посилаючись на те, що позивач не наділений функціями виконавця послуг; акт прийняття-передачі від 29.12.2006 року не є належним доказом; будинок АДРЕСА_2 ніколи не мав статусу гуртожитку; відповідач та члени його сім`ї з 1991 року постійно проживає саме в м. Харкові та зареєстровані за іншою адресою; площа квартири інша, ніж зазначена в розрахунку заборгованості та позивач нараховує плату не за встановленим в квартирі лічильником; позивач не має до предмету послуг ніякого відношення; позивач лише нараховує плату за послуги, при цьому їх не надає.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року частково задоволено позов КЕВ м. Харкова до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова заборгованість за послуги з утримання будинків споруд та прибудинкових територій за період з 01.11.2016 по 01.11.2019 у розмірі 74369 (сімдесят чотири тисячі триста шістдесят дев`ять) грн 30 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова суму сплаченого судового збору у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одну) грн.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, стягнути на його користь понесені судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим без правових підстав, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновку суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказано, що позовна заява була подана без додержання вимог законодавства, оскільки не містила підтверджень повноважень особи, яка її подала.
Послався на те, що справа була розглянута із порушенням встановлених законом строків розгляду справ в порядку спрощеного провадження.
Вважає, що серед доданих до позову документів є Довідка (з місця проживання про склад родини та реєстраціє) від 11.11.2019, але такий документ законодавчо не визначений.
Зауважив, що в додатках до позовної заяви містіться на чотирьох аркушах завірена копія «Лицевой счет № ». Номер рахунку не вказаний. На всіх листах вказана квартира 5(5,6,7), в якій проживає три особи. Це протирічить його зареєстрованому місцю проживання. При цьому житлова площа станом до 01.2017 складає 73,7м2, а з 01.2017 року 83.2м2. По-перше, в документі не вказаний номер особистого рахунку наймача, та не підтверджено технічним паспортом квартири. По-друге, оплаті підлягає ще користування та опалення площа допоміжних приміщень: кухня, туалет, коридор, та інші, які КЕВ не нарахувала, на що суд не звернув уваги.
Зазначив, що будинок, у якому зареєстровано його місце проживання не містить статусу гуртожитка.
Вказав, що вказаний в рішенні суду Акт прийняття-передачі основних засобів не завірений печаткою, у ньому відсутні відомості про відкриття бухгалтером карти обліку будинку та підпис головного бухгалтера. Це означає тільки, що в КЕВ будинок не обліковується, на що суд також не звернув уваги.
Послався на те, що згідно з листом начальника Харківської КЕВ району від 19.03.2001 будинок 22.09.2000 був переданий на баланс Донецької КЕВ району, обслуговується ДУ ХВУ (в подальшому ХУПС). Згідно Акту прийняття-передачі основних засобів будинок був переданий в експлуатацію від ХУПС до КЕВ. Однак при цьому він продовжує перебувати на балансі Донецької КЕВ району.
Вважає, що відсутні будь-які докази, що підтверджують факт належності будинку АДРЕСА_3 до житлового фонду військової частини, знаходиться на території військового містечка, та відсутність згадки про таку обставину в рішенні суду, свідчить про те, що суд застосував при мотивуванні неналежний юридичний документ Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України.
Зауважив, що будинок розташований на земельній ділянці комунальної власності.
Зазначив, що позивач не надав доказів, що є виконавцем комунальних послуг.
Вказав, що власником будинку не є юридична особа «КЕВ м. Харків», а є «Держава в особі Міністерства оборони У країни», тому КЕВ м. Харків не мас права розпорядження будинком.
Вважає, що ніяких документів, що підтверджують володіння його сім`єю площею 83,2 м2, КЕВ в позові не надав, що очевидно, впливає на обґрунтовану заборгованість, та, очевидно, не буде співпадати з вказаної в позові. В рішенні є посилання на довідку від 27.1.2019, де вказано, що члени родини не зареєстровані в квартирі. Доказів проживання членів родини за умови відсутності реєстрації суд не надав.
Зауважив, що суд першої інстанції неправильно застосував ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», який вже не діяв на момент складання позову.
КЕВ м. Харків суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому відділ просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
Вказано, що актом прийняття-передачі основних засобів від 29.12.2006, яким до КЕВ було передано на баланс та експлуатацію гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено перебування будівлі на балансі позивача.
Послались на те, що позовна заява Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків підписана начальником КЕВ м. Харків підполковником ОСОБА_4 , який діяв у відповідності з п.п. 4 п. 10 «Положення про квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків», затвердженого наказом начальника Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України № 4 від 15.12.2016 (у редакції наказу начальника Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України № 8 від 22.01.2019), а саме: «представляє інтереси установи особисто без доручення у місцевих органах влади та місцевого самоврядування, державного казначейства, правоохоронних, судових органах, інших державних установах, організаціях та підприємствах,,,»
Зазначено, що твердження відповідача про нібито не знаходження на бухгалтерському обліку гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 також не відповідає дійсності та є перекручуванням фактів. Крім того, даний факт не є предметом цього судового розгляду, а тому не може розглядатися як довід апеляційної скарги.
Вказано, що Дзержинський районний суд при розгляді справи визнав Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків належним позивачем по справі у відповідності з «Положенням про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків», затвердженого наказом Міністра оборони України № 8 від 22.01.2019, що є повністю законним та обґрунтованим, а твердження відповідача про нібито «неналежність» позивача є грубим порушенням законодавства та спробою відволікти суд від розгляду питання, яке стало предметом даної судової справи, а саме наявності заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги та необхідності погашення цієї заборгованості.
Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України:
1. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
2. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
3. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
4. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст спору та ціну позову, без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Правилом ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним нормам цивільного процесуального права рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з довідкою з місця проживання від 11.11.2019 № 6844 ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_4 та на останнього відкритий особовий рахунок, на житловій прощі проживають три члени сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . За актом прийняття-передачі основних засобів прийнятий в експлуатацію від Харківського університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба за адресою: АДРЕСА_1 . За відомостями інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.12.2016 квартира АДРЕСА_5 на праві власності належить державі Україна в особі Міністерства оборони України. За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.02.2018 квартира АДРЕСА_6 загальною площею 95,8 кв.м., житловою площею 59,6 кв.м., яка складається з 4 кімнат, на праві спільної сумісної власності з 27.06.2017 належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . За повідомленням військової прокуратури Харківського гарнізону від 18.08.2011 будинок АДРЕСА_2 офіційного статусу гуртожитку не має. За повідомленням начальника головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 25.07.2018 рішенням 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про комунальну власність м. Харкова» від 06.07.2016 № 282/16 надано згоду на прийняття до комунальної власності гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги у розмірі 74369,30 грн за період з 01.11.2016 по 01.11.2019 обґрунтовані, оскільки підтверджуються дослідженими доказами. Разом з тим, особовий рахунок відкритий саме на ОСОБА_1 тобто фактичні договірні відносини склались між позивачем та ОСОБА_1 , а відтак сума заборгованості підлягає стягненню лише з останнього.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448, організація квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗС України (далі - квартирно-експлуатаційне забезпечення) - це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном. Пунктом 1.3 вказаного Положення визначено основні завдання квартирно-експлуатаційного забезпечення. Одним із основних завдань квартирно-експлуатаційного забезпечення є забезпечення військових частин комунальними послугами та енергоносіями. Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами ЗС України, до яких відносяться квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини).
Враховуючи викладене, суд обґрунтовано відхилив твердження відповідача про те, що квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова є неналежним позивачем у справі, оскільки відповідачем в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, що спірний будинок перебуває на балансі будь-якого іншого суб`єкта.
Відповідачем не спростовано відомості, що мітяться у акті прийняття-передачі основних засобів від 29.12.2006, яким до КЕВ було передано на баланс та експлуатацію гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , та який є належним доказом вказаного факту.
Стосовно відповіді Військової прокуратури Харківського гарнізону про те, що будинок АДРЕСА_2 не є гуртожитком, суд звернув увагу, що відповідь датована 18.08.2011, разом з тим рішенням Харківської міської ради від 06.07.2016 №282/16 затверджено перелік майна стосовно якого надано згоду на прийняття до комунальної власності міста, зокрема гуртожитку по АДРЕСА_1 , суб`єкт від якого приймається майно квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків Міністерства оборони України. Акт технічного обстеження квартири про незадовільний стан комунікацій суд визнав неналежним доказом, оскільки складений 17.05.2001, разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за період з 01.11.2016 по 01.11.2019. Щодо посилань відповідача про власника кватири ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 суд зазначив, що дійсно за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.10.2012 (справа №2011/11208/2012) визнано за ОСОБА_5 та його сім`єю право користування на реконструйованими кімнатами № НОМЕР_1 в квартирі АДРЕСА_5 . Проте, як вбачається з відомостей про особовий рахунок відповідачі займають кімнати 5,6,7 в квартирі АДРЕСА_7 та за довідкою від 27.12.2019 в квартирі АДРЕСА_7 загалом зареєстровано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Також, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 (справа №638/4785/16-ц) встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_4 , кімнати 5, 6, 7. Крім того, своїм особистим зверненням від 14.02.2020 року відповідач підтверджує, що зареєстрований та проживає разом з сім`єю у зазначеній вище квартирі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог статті 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно із положеннями статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Згідно статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII) житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.
Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у аналогічній за обставинами справі № 6-2951цс15.
З урахуванням положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем в порушенням вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було доведено того факту, що його сім`єю фактично не отримувались або отримувались не в повному обсязі чи неналежної якості зазначені послуги.
Статтею 14 Закону № 2189-VIII передбачено поділ житлово-комунальних послуг залежно від порядку затвердження цін тарифів. Затвердження цін та тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органу місцевого самоврядування; за статтею 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, а розмір плати розраховується, виходячи з розміру встановлених цін (тарифів) та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Відповідачем всупереч процесуального обов`язку, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було спростовано наявного у справі розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, ст.ст. 76-80 ЦПК України, про те, що вони споживали комунальні послуги у обсязі меншому, ніж про це зазначив позивач.
Посилаючись на невідповідність у розрахунках у площі займаних кімнат, відповідачем не було надано суду відомостей про те, яка площа фактично використовується його родиною, та що вона є меншою, ніж 82,3 кв.м.
Так, посилання у оскарженому рішенні судом на норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у попередній редакції є формальною помилкою, яка не вплинула на правильність висновків суду в контексті розглянутого спору. Відповідач не спростував надані позивачем докази про те, що житло, яким користується відповідач, перебувають у нього на балансі.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому колегія суддів відхиляє доводи скарги, як такі, що належними і допустимим доказами не підтверджені.
Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України належним чином оцінив наявні у справі докази, навів мотиви відхилення або врахування кожного доказу, доводами скарги не спростовуються висновки суду першої інстанції, які відповідають нормам матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

А.В. Котелевець.