Номер провадження: 22-ц/813/4153/20
Номер справи місцевого суду: 521/9376/18
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т.П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 02 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи: органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради Одеської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третьої особи: органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просив суд встановити місце проживання його доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним та стягнути із ОСОБА_3 на його користь на утримання доньки аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн.

У листопаді 2018 року, ОСОБА_3 звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просила суд визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 разом із нею, а також стягувати із ОСОБА_1 аліменти в розмірі мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, але не менше 50 % від мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 02 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи: органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради Одеської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третьої особи: органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , інд.н. НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 ).

В іншій частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 02 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 .

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Любашівка Одеської області (а.с.11).

Сторони припинили спільно проживати та рішенням Любашівського районного суду від 10 грудня 2012 року шлюб між ними розірвано (а.с.54).

Ухвалюючи рішення, районний суд виходив з того, що в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визначення місця дитини та стягнення аліментів, які є похідними від першої вимоги слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини із матір`ю слід задовольнити, а в частині зустрічного позову про стягнення аліментів, слід відмовити.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно з ч.ч. 1,3 ста. 160 СК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судовим розглядом встановлено, що як позивач так і відповідач мають постійне місце роботи та проживання, мають позитивні характеристики, мають приблизно однаковий дохід , що підтверджується довідками та характеристиками із місця роботи (а.с. 52-54, 57 117,200-202).

Так, ОСОБА_1 проживає в м.Одеса, в трикімнатній кімнаті, яка належить його матері, у якій створено належні умови для виховання та розвитку дитини, що відповідають санітарним вимогам. В квартирі разом із ним проживає його мати ОСОБА_6 (а.с.127)

ОСОБА_3 проживає разом із донькою ОСОБА_4 та своїми батьками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , по АДРЕСА_1 , в житловому будинку, який належить її батьку ОСОБА_8 , в будинку створені умови , які відповідають санітарно-побутовим нормам для проживання (а.с.49, 149).

При цьому, малолітня дитина ОСОБА_4 із 09 липня 2010 року зареєстрована по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Любашівської селищної ради (а.с. 154).

Станом на час розгляду справи дитина проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 , навчається в 3-Б класі НВК «ЗОШ І-ІІІ ступенів - ліцей смт. Любашівка», що підтверджується поясненням сторін, актом обстеження та довідкою НВК «ЗОШ І-ІІІ ступенів - ліцей смт. Любашівка» (а.с.51, 154).

Також, в матеріалах справи містяться наданні висновки психологів (а.с.122, 203-204), з яких вбачається, що ОСОБА_4 любить і маму, і батька. Однак, вказані висновки психологів, щодо рекомендацій про місце проживання дитини - є протилежними.

Так, у висновку від 18 листопада 2018 року, який надав ОСОБА_1 в якості доказу, педагог-психолог, гешталь-консультант ОСОБА_15 рекомендувала врахувати бажання дитини проживати із батьком.

В той же час, у висновку від 07 березня 2019 року, який надала ОСОБА_3 в якості доказу, практичний психолог відділу освіти, молоді та спорту Любашівської РДА ОСОБА_13 рекомендувала в подальшому залишити проживання ОСОБА_4 із своєю матір`ю.

Також, психолог ОСОБА_13 зазначила, що дитина дуже страждає від постійних конфліктів між батьками, потерпає психіка дитини (а.с.89, 149, 162).

Окрім того, зі змісту висновку органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації, вбачається, що комісія у відсутність батьків спілкувалася із дитиною, яка пояснила, що вона любить обох батьків, але висловила бажання проживати саме із матір`ю.

Апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що цей висновок є більш обґрунтованим та не суперечить вимогам закону та правам дитини, враховує її інтереси.

Також, обґрунтованим є і висновок суду, що при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 із матір`ю, суд врахував, тривалість проживання малолітньої дитини з матір`ю, забезпечення сталості її соціальних зв`язків з матір`ю та членами її сім`ї та соціумом в цілому, добросовісне виконання матір`ю батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на її виховання та розвиток.

Так, ОСОБА_14 має педагогічну освіту (а.с.58), вільно володіє англійською мовою, що дає їй змогу в повній мірі допомагати дитині в навчанні. Також, суд враховує вік та стать дитини, яка перш за все потребує жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд, статеве виховання, тощо). Суд також врахував, що при визначенні місця проживання дитини з матір`ю не відбудеться примусової зміни місця проживання дитини.

Однак, у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 зазначає, що їх неповнолітня донька сама висловила побажання жити в м.Одесі, а тому необхідно врахувати інтереси дитини.

Разом з тим, зматеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні суду першої інстанції, малолітня дитина ОСОБА_4 в порядку ч.2 ст.171 СК України пояснила, що любить обох батьків і вона не може визначитися із ким із батьків вона хоче проживати.

При цьому, доводи ОСОБА_1 в скарзі про те, що ним створені усі належні умови для нормального розвитку дитини, яка після їх розлучення із відповідачкою проживала із ним та його матір`ю, а також те, що у висновку від 18 листопада 2018 року, педагог-психолог, гешталь-консультант ОСОБА_15 . рекомендувала врахувати бажання дитини проживати саме із батьком, є неспроможними з огляду на викладені вище обставини.

Безпідставними є і доводи ОСОБА_1 про те, що в інтересах дитини проживати саме із ним, оскільки він проживає в трикімнатній квартирі в м.Одеса, де кращі умови проживання та умови для розвитку дитини: школа із поглибленим вивченням англійської мови, гуртки, театр, цирк та парки, а також дитина знаходиться на обліку у лікарів саме в м.Одеса, оскільки вказані доводи є недостатніми для визначення місця проживання дитини саме із батьком, а перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі їм дитини.

Більш того, як було встановлено судом першої інстанції та підтверджено ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції , вона не перешкоджає ОСОБА_1 спілкуватися із дитиною, брати доньку до себе на вихідні дні, канікули чи з метою лікування та запевнила що розуміє, що батько має право на спілкування із дитиною та вона жодними чином не буде і в подальшому перешкоджати в цьому, що не заперечувалось апелянтом.

Також, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами, а саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існують неприязні стосунки, а саме ОСОБА_1 зазначав, що його колишня дружина має намір одружитися із громадянином Португалії та має намір виїхати на постійне місце проживання за кордон, внаслідок чого, ОСОБА_1 такими діями заперечує проти визначення проживання дитини з матір`ю, проте ці обставини не можуть братися до уваги, оскільки відносини між батьком та матір`ю не можуть бути підставою для вирішення питання про визначення місця проживання дитини та дитина не може залежати від цих обставин.

Також, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересами дитини.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а тому оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 02 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи: органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради Одеської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третьої особи: органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.01.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда