ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року

м. Харків

Справа № 636/2862/18

Провадження № 22-ц/818/500/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

інші учасники справи:

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на рішення Чугуївського міського суду Харківської області, ухвалене 9 квітня 2019 року об 11 годині 7 хвилин у складі судді Гуменного З.І.,

УСТАНОВИВ:

10 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив здійснити поділ сумісно нажитого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 та автомобіля Нива Тайга, державний номерний знак НОМЕР_1 , між ним та ОСОБА_2 .

Позов мотивований тим, що з 18.12.1983 по 09.04.1987 він перебував у зареєстровану шлюбі з ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати разом через відсутність іншого житла. В подальшому стосунки покращилися, і сторони продовжили проживали подружжям без офіційної реєстрації шлюбу. За час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за спільні кошти побудували будинок АДРЕСА_1 (надалі Будинок). І у 2014 році придбали автомобіль НИВА «Тайга», державний номер НОМЕР_1 . Право власності на вказане майно було зареєстроване за ОСОБА_2 . НА час подачі позову відносини між сторонами зіпсувались, тривають сварки, відповідач намагається вигнати позивача з будинку, утримує автомобіль.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 9 квітня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач просить поділити спільне сумісне майно подружжя, хоча у шлюбі з відповідачкою не перебуває з 1987 року. Позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу не заявив та встановити такий факт не просив. Факт проживання сторін однією сім`єю без шлюбу з моменту його розірвання 08.04.1987 року належним чином не доведений. Доводи позивача про будівництво будинку в 1989 році нічим не підтверджуються. Крім цього, будь-яких майнових прав на спірне майно у позивача не виникло, оскільки чинне на час придбання майна законодавство передбачало виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя тільки після реєстрації шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Позов по поділ автомобілю не підлягає задоволенню тому, що автомобіль є неподільною річчю.

В поданій у травні 2019 року апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки доказам у справі та зробив висновки, що не відповідають обставинам справи. Сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1987 року по 2018 рік, спірне майно набули під час дії СК України, норми якого встановлюють режим спільної сумісної власності для майна набутого подружжям, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Наданими суду доказами підтверджується факт перебування сторін у справі у фактичних шлюбних відносинах.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Проте оскаржуване рішення суду від 09.04.2019 таким вимогам не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести підстави пред`явленого позову. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що він посилався на перебування з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах як на підставу виникнення режиму права спільної сумісної власності на Будинок та автомобіль НИВА «Тайга», державний номер НОМЕР_1 . Сама по собі відсутність у позові вимоги про встановлення зазначеного факту не є перешкодою для вирішення заявленого ОСОБА_3 позову про поділ спільного сумісного майна за умови доведення ним підстав пред`явленого позову.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 1983 року по 08 квітня 1987 року, що підтверджується даними витягу № 6 від 25 травня 2018 року Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву, Чугуївському та Печенізькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області ( а.с. 5,6).

Згідно з рішенням 24 сесії 24 скликання від 27.08.2004 ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 отримала на неї державний акт № 09 від 19.11.2007 (а.с. 3).

12.03.2011 ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на Будинок за вказаною адресою, що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 125505588 від 29.05.2018 (а.с. 4).

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 14.07.2015 ОСОБА_2 як власник зареєструвала автомобіль ВАЗ 21213, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с.201).

Судова колегія не може погодитися з висновком суду про недоведеність позову ОСОБА_3 та неможливість вирішення дійсного спору відповідно до норм Сімейного кодексу України (надалі СК України).

Суд не дав належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю з 1992 року по травень 2018 року.

Хоча згідно з копією паспорта ОСОБА_3 з 19 серпня 1998 року він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10), актом від 21 травня 2018 року жителі села Стара Покровка в присутності депутата Старопокровської сільської ради підтвердили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 1983 року проживали однією сім`єю. З 1992 року до 2018 рік сторони у справі проживали за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Відміток про перебування позивача у будь-якому зареєстрованому шлюбі копія його паспорту не містить. Доказів перебування в іншому шлюбі у період з 2004 по 2018 рік ОСОБА_2 не надала.

Також згідно з письмовими заявами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 побудували будинок АДРЕСА_1 разом, ОСОБА_3 для завершення будівництва продав належну йому частину квартири у м. Харкові та витратив успадковані після смерті матері грошові кошти (а.с. 14,15).

Згідно з наявною у матеріалах справи копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 червня 1998 року ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діяв за згодою батька, продали 20/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 12).

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2008 року ОСОБА_3 успадкував ј частину грошових внесків з відсотками та компенсаційними рахунками після смерті своєї матері ОСОБА_8 (а.с. 13).

Поясненнями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які були допитані в судовому засіданні, підтверджується, що сторони у справі проживали разом, побудували Будинок та за кошти позивача купили автомобіль .

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає доведеним факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_2 однією сім`єю з 1987 року по 2018 рік.

Згідно зі ст. 5 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Даними про реєстрацію права власності підтверджено факт набуття ОСОБА_2 права власності на Будинок та спірний автомобіль під час дії СК України, а не Кодексу про шлюб та сім`ю (надалі КпШтС), тому до правовідносини між сторонами, що продовжують існувати після 01.01.2004 (дата набрання чинності СК України), застосовуються вимоги ст.74 СК України щодо режиму спільного сумісного майна на майно, набуте ними під час спільного проживання.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд помилково застосував до правовідносин, що виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вимоги КпШтС й дійшов помилкового висновку про не доведення позивачем факту спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю у період з 2004 по 2018 рік.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За змістом ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом установлено, що під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули у власність будинок АДРЕСА_1 та автомобіль НИВА «Тайга», державний номер НОМЕР_1 .

Оскільки підстави заявленого ОСОБА_3 позову про визнання права власності та поділ спільного сумісного майна жінки та чоловіка, що не перебувають у шлюбі між собою або у будь якому іншому шлюбі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні. В частині відмови в задоволенні позову рішення суду належить скасувати, ухваливши нову постанову про задоволення позову про поділ спільного майна сторін у справі.

В частині вирішення судом питання про скасування арешту рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 заявив до ОСОБА_2 позов з ціною 200000 грн (а.с. 2). Оскільки позов визнаний обґрунтованим в частині заявлених майнових вимог, при подачі позову ОСОБА_3 сплатив 2000 грн судового збору (а.с. 1), при подачі апеляційної скарги 3000 грн (а.с. 142), з ОСОБА_2 на користь позивача належить стягнути 5000 грн судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 9 квітня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного сумісного майна.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного сумісного майна.

Визнати будинок АДРЕСА_1 та автомобіль НИВА «Тайга», державний номер АХ 4159 СН спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю

Поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 :

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частку автомобілю НИВА «Тайга», державний номер НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частку автомобілю НИВА «Тайга», державний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний