Провадження № 2/234/771/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області

у складі головуючого судді Кравченко О.Ю.,

секретар судового засідання Малушка С.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

справа №234/19537/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку квартири, -

ВСТАНОВИВ:

До Краматорського міського суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним, визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову позивачка ОСОБА_1 зазначила, 01.08.2009 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб. Через непорозуміння та сварки збереження сімейних стосунків стало неможливим, тому вона звернулась до Краматорського міського суду з позовами до чоловіка про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання доньки. В шлюбі була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що вона була придбана виключно за кошти, подаровані її матір`ю ОСОБА_5 , а не за спільні кошти з відповідачем. Це підтверджується тими фактами, що до та після реєстрації шлюбу вони не мали достатнього доходу для купівлі нерухомості та проживали в орендованій квартирі. До купівлі спірної квартири вона отримувала зарплату в середньому щомісяця 374,85 грн. у 2009 році та 1098,77 грн. щомісяця у 2010 році згідно довідки УПФУ. Відповідач отримував зарплату у ТОВ «Сладкая жизнь» у розмірі, який не перевищував розміру мінімальної заробітної плати, який станом на 01.07.2010 року дорівнював 888 грн. з урахуванням податків та зборів. Усі кошти, які вони заробляли, витрачали на оплату оренди за квартиру, комунальні послуги та харчування, тому відкласти кошти на купівлю нерухомості у них не було ніякої можливості, в свою чергу придбати спірну квартиру за кошти сімейного бюджету вони не могли. У її матері були збереження після продажу будинку, який вона прийняла у спадщину в 2007 році, крім того вона займалась підприємницькою діяльністю та мала великий дохід. Батьки ж відповідача не мали таку можливість у зв`язку з низьким доходом та відсутністю власних коштів.

Щоб уникнути в подальшому поділу квартири, адже на той момент вона збиралась розірвати шлюб з відповідачем, порадившись з юридичними консультантами, вони уклали з матір`ю простий письмовий договір дарування грошових коштів від 29.08.2010 року на суму 35 000 грн., де передбачили усі істотні умови. В цей же день вона отримала ці кошти, в чому написала власноруч розписку. Її батько надав згоду на укладання цього договору та дарування їй грошових коштів, адже перебував з її матір`ю в зареєстрованому шлюбі.

Між тим на той момент мати відмовилась від нотаріального посвідчення цього договору, вважала це зайвим, суто сімейною справою. На її наполягання відвідати нотаріуса для посвідчення договору дарування не реагувала, ображалася, що нібито вона їй не довіряє, а нотаріальне посвідчення договору потрібно їй щоб унеможливити повернення подарованих коштів, які вона і без цього не мала намірів вимагати від неї. Потім необхідність у нотаріальному посвідченні договору дарування відпала, вона придбала квартиру, стосунки між нею та відповідачем покращились, а ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась донька, ОСОБА_6 .

Наступного дня після укладання договору дарування, тобто вже 30.08.2010 року в Першій краматорській державній нотаріальній конторі, нотаріусом Уваровою Г.І. був посвідчений договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно якого вона стала єдиною власницею квартири. Зауважує, що відповідач не був присутній у нотаріуса при оформленні правочину та посвідченні договору купівлі-продажу, оскільки нотаріусом при посвідченні правочинів не перевіряється та не встановлюється джерело походження коштів на придбання майна. Саме по собі надання відповідачем згоди на придбання спірної квартири не має правового значення, оскільки письмова згода на укладення одним із подружжя договорів на відчуження нерухомого майна, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації необхідна при розпорядженні таким майном, а не на його придбання. Оскільки вона не відчужувала спірну квартиру, а придбавала її, то отримання нотаріально посвідченої згоди відповідача на придбання майна не потребувалось, так як така згода не передбачена законом та не обумовлена ніякими договорами між ними. Квартира була придбана нею за 24809 грн. виключно за її особисті кошти, які їй подарувала її мати. Після державної реєстрації квартири, саме вона зазначена як одноособовий власник всієї квартири. Решту коштів за договором дарування вона витратила на необхідний ремонт в квартирі одразу після її придбання.

Як вбачається із змісту договору дарування від 29.08.2010 року, такий був виконаний в момент укладання, оскільки передача грошей від дарувальника до обдаровуваного відбулась у момент підписання договору, нею надана розписка, що вона отримала в дар кошти на купівлю квартири. Крім цього, договір містить усі істотні умови договору щодо місця та часу укладення договору, про сторін, предмет та умови виконання договору. Хоч сторонами договору дарування і не було дотримано вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення, однак на даний час існують підстави для визнання вказаного договору дійсним, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов цього договору, доведено, що виконання договору відбулося в момент його підписання, а нотаріальне посвідчення договору не відбулося з вини дарувальника внаслідок ухилення від виконання вимог закону. На даний момент можливість нотаріального посвідчення договору остаточно втрачена, адже при зверненні до нотаріуса їм було відмовлено у посвідченні у зв`язку з тим, що пройшло дуже багато часу з моменту його укладення.

Оскільки нею набуто в особисту власність за договором дарування грошові кошти 35 000 грн., а згодом вказані кошти використано на придбання спірної квартири та її ремонт, то вказане нерухоме майно, не зважаючи на факт придбання його в період шлюбу позивача із відповідачем, є її особистою власністю. Визнання дійсним договору дарування грошових коштів від 29.08.2010 року в судовому порядку їй необхідно для того, щоб довести вимоги про визнання квартири своєю особистою власністю та в подальшому розпоряджатися квартирою (продавати, дарувати, обмінювати тощо) без згоди чоловіка. Адже на даний момент він не погоджується, що квартира була придбана за її особисті кошти, а стверджує, що за кошти сімейного бюджету, хоча нічим не може це довести. Це порушує її право на вільне володіння своїм майном та змушує звернутися до суду позовом.

Позивачка просить суд визнати договір дарування грошових коштів на суму 35 000 грн. від 29.08.2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дійсним; визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на те, що квартира була придбана за спільні кошти, а про існування договору дарування грошових коштів він дізнався тільки після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом. Вважає договір дарування коштів недійсним.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі та зазначила, що з 1998 року вона здійснює підприємницьку діяльність та весь цей час робила заощадження та планувала купити квартиру доньці. Пошуком квартири займалась вона. Наприкінці серпня 2010 року їй зателефонували з агентства нерухомості «Євгенія» та запропонували оглянути квартиру. Вона разом з донькою оглянули квартиру, що знаходилася за адресою по АДРЕСА_2 . Квартира потребувала ремонту, у зв`язку з чим ціна була невеликою. Після огляду квартири вони з донькою уклали простий письмовий договір дарування грошових коштів від 29.08.2010 на суму 35 000 грн., де передбачили усі істотні умови. В цей же день вона передала доньці кошти, в чому вона написала власноруч розписку. Її чоловік, ОСОБА_7 надав згоду на укладання цього договору дарування грошових коштів. В цей же день донька запропонувала їй звернутися до нотаріуса щодо посвідчення договору дарування, але вона запропонувала їй посвідчити договір трохи пізніше, через відсутність вільного часу. Наступного дня їм зателефонували з агентства нерухомості та повідомили, що продавці квартири хочуть якнайшвидше продати квартиру. З урахуванням того, що ціна та інші характеристики квартири їх повністю влаштовували, 30.08.2010 року в Першій Краматорській державній нотаріальній конторі був посвідчений договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . В нотаріальній конторі донька знову запропонувала їй посвідчити відразу і укладений ними 29.08.2010 року договір дарування грошових коштів, але договору при неї не було та не було коштів для додаткових витрат, пов`язаних зі сплатою державного мита та витрат на оплату послуг нотаріуса. Вона вважає, що це суто сімейна справа, що це лише їхні з донькою взаємовідносини, які повинні будуватися лише на довірі. Також вона вважала, що вони з донькою домовилися щодо усіх істотних умов цього договору, і що виконання договору відбулося в момент його підписання та передачі грошових коштів доньці, а його нотаріальне посвідчення це формальність, яка вимагала додаткових грошових витрат. Просила задовольнити позовні вимоги щодо визнання дійсним договору дарування грошових коштів на суму 35 000 гривень від 29.08.2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5

20.01.2020 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій зазначив, що 01 серпня 2009 року він уклав шлюб зі ОСОБА_1 , від якого мають доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спочатку вони з відповідачкою проживали в найманій квартирі. У зв`язку з тим, що йому на умовах приватизації належала ј частина трикімнатної кварти АДРЕСА_3 , в якій проживали його батьки, то він звернувся з проханням до них виділити його частину квартири в грошовій формі. Так як у батьків грошей не було, то було прийняте рішення продати цю квартиру, йому виділити частку коштів, а батьки купують собі двокімнатну квартиру. 02 липня 2010 року вони продали свою трикімнатну квартиру ОСОБА_9 за 25700 доларів США, та в той же день батьки передали йому його частину коштів в розмірі 6000 доларів США, а батьки придбали собі двокімнатну квартиру на підставі договору купівлі продажу від 29.09.2010 року за адресою АДРЕСА_4 . По домовленості з відповідачкою всі ці гроші були направлені на покупку квартири, при цьому частину коштів, якої не вистачало до сплати повної вартості квартири додала мати відповідачки, тому що 6000 доларів США були його особистими коштами, так як були від продажу майна, набутого до браку. Таким чином, для придбання квартири були використані 6000 доларів США, які належали йому особисто, та 6000 доларів США, які передала відповідачці її мати для того, щоб набута квартира належала їм з відповідачкою в рівних частинах.

30 серпня 2010 року в Першої Краматорської державної нотаріальної конторі був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстрований №1-6891. При цьому в зв`язку з тим, що він був зайнятий по роботі, купівлею квартири займалась відповідачка, але при укладенні договору купівлі-продажу він також був присутнім в нотаріальній конторі. При цьому в присутності відповідачки він підписав заяву про те, що квартира купується ними за сумісні кошти та в інтересах сім`ї, в присутності відповідачки нотаріус зачитала цю заяву та він її підписав. Відповідачка жодним чином не заперечувала проти цього, тобто в присутності нотаріуса була згода про те, що квартира купується за спільні кошти. Якщо б відповідачка заперечувала би проти цього, він ніколи би не надав згоди на купівлю квартири. Таким чином, вважає, що спірна квартира була набута ним та відповідачкою в шлюбі за спільні кошти, та відповідно до ст.60 СК України є спільною власністю подружжя, тобто йому в цій квартирі належить Ѕ частина. В жовтні 2019 року вони з відповідачкою припинили сімейні стосунки, після чого вона з донькою переїхала жити до своєї матері за адресою АДРЕСА_5 .

Просить визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до нього про визнання договору дарування грошових коштів на суму 35 000 грн. від 29.08.2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дійсним, а також у визнанні за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовити у повному обсязі (а.с.125-130).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 надала відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що про те, що її колишній чоловік отримав кошти у розмірі 6 000 доларів США від батьків їй стало відомо лише з його відзиву на позов про визнання майна особистою приватною власністю. Зазначене не відповідає дійсності, оскільки її чоловік не передавав їй будь-яких коштів на придбання квартири. Вартість квартири, проданої батьками відповідача складає 72 255 грн., що на той час дорівнювала 9100 доларів США, з урахуванням того, що його батьки купили собі двокімнатну квартиру, зробили ремонт, купили меблі, побутову техніку та квартиру сестрі позивача, а позивач сам зазначає у позовній заяві, що у його батьків грошей до продажу квартири не було. Більш того, в розписці, що складена ОСОБА_3 нібито 02.07.2010 року зазначено, що батьки надають йому 6000 доларів на покупку квартири саме за адресою АДРЕСА_2 , але на той час вони мешкали в орендованій квартирі по АДРЕСА_6 . Між власницею житла та її матір`ю існувала домовленість про оренду з наступним викупом цієї квартири, але вони не змогли досягти згоди щодо вартості квартири. Її мати з 1998 року здійснювала підприємницьку діяльність, батько працював і в додаток, у житловому будинку своїх батьків утримував велике домогосподарство (кури, свині та інше), тому у них були грошові заощадження. Пошуком квартири вони займалися разом з матір`ю ОСОБА_5 , її колишній чоловік цим питанням не цікавився, бо добре знав, що гроші на квартиру належать її матері. Наприкінці серпня 2010 року їй зателефонували з агентства нерухомості «Євгенія», куди вона подавала анкету-заявку та запропонували оглянути квартиру, яка відповідала її заявці. Вона разом з матір`ю оглянули квартиру, що знаходилась за адресою по АДРЕСА_2 . Квартира потребувала ремонту, у зв`язку з чим ціна була невеликою, до того ж власники квартири наполягали на скорішому оформленні правочину у зв`язку з переїздом до нового місця проживання. 02.07.2010 року коли нібито, було складено розписку ОСОБА_3 , квартира по ул. АДРЕСА_2 ще навіть не була виставлена на продаж. Тобто не він, не його батьки жодним чином не могли знати про продаж квартири, тому не могли дати йому 6000 доларів на покупку саме зазначеної квартири.

Після огляду квартири по АДРЕСА_2 вони з матір`ю уклали простий письмовий договір дарування грошових коштів від 29.08.2010 року на суму 35 000 грн., де передбачили усі істотні умови. В цей же день вона отримала ці кошти, в чому написала власноруч розписку. 30.08.2010 року позивач не був присутнім у нотаріуса під час укладання договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_2 , не надавав кошти на придбання квартири, квартира була придбана за її особисті кошти, саме тому вона зазначена як одноособовий власник всієї квартири. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Просила відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалою суду від 20.11.2019 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 03.12.2019 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 27.01.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 11.02.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісної позовної заявою, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 11.03.2020 року до участі у справі залучено ОСОБА_5 у якості співвідповідача за первісним позовом.

Ухвалою суду від 30.03.2020 року судом витребувано у відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 оригінал розписки від 02.07.2010 року для огляду у судовому засіданні, із Першої Краматорської державної нотаріальної контори реєстр №1-6891 від 30.08.2010 року за яким посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 для огляду.

Ухвалою суду від 30.03.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Шейко І.О. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом визнала та просила їх задовільнити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник адвокат Новак Ю.І. проти задоволення первісного позову заперечували з підстав, викладених у відзиві та зустрічному позові. Зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити.

Вислухав пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_11 ) зареєстрували шлюб 01.08.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 39).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.30).

За договором купівлі-продажу квартири від 30.08.2010 року, засвідченим нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №1-6891, ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , за яких на підставі довіреності, посвідчених Першою краматорською ДНК 20.07.2010 р. по реєстрам №1-6152, 1-6153, діє ОСОБА_14 продали, а ОСОБА_1 придбала двокімнатну квартиру загальною площею 48,1 кв. м., в т.р. жила площа 31,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 24 809 грн. (а.с.37-38).

Як вбачається з копії реєстру для реєстрації нотаріальних дій Першої Краматорської державної нотаріальної контори від 30.08.2010 року, державним нотаріусом посвідчено справжність підпису ОСОБА_3 на заяві про згоду купити його дружиною ОСОБА_1 квартиру по АДРЕСА_2 (а.с.176-180). Оригінал реєстру оглянутий у судовому засіданні.

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав №27506177 від 01.10.2010 року (реєстраційний номер 14851393) ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.36).

Як убачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб АДРЕСА_7 , у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_12 (а.с.40).

Як убачається з договору дарування грошових коштів від 29.08.2010 року, укладеного у простій письмовій формі, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 35000 грн. для купівлі квартири в свою особисту приватну власність (а.с.33). На підтвердження факту передання грошей позивачкою ОСОБА_1 до договору надана розписка від 29.08.2010 року про отримання грошових коштів у сумі 35 000 грн. для придбання квартири у свою особисту власність (а.с.34).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №665, ОСОБА_15 , ОСОБА_3 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 продали ОСОБА_9 та ОСОБА_18 належну їм на праві спільної часткової власності (у рівних частках) трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_8 . Продаж квартири вчинено за 72 255 грн. (а.с.134-135). Отже, зазначеним договором підтверджується факт продажу відповідачем своєї частки у належній йому квартирі.

На підтвердження отримання від батьків після укладення договору купівлі-продажу 3-х кімнатної квартири грошових коштів у сумі 6000 доларів США на спільне придбання квартири з його дружиною ОСОБА_1 відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 надав копію розписки (а.с.136). Ухвалою суду оригінал зазначеного документа був витребуваний у відповідача для огляду, однак відповідачем суду не наданий, мотивуючи його втратою. Отже, враховуючи той факт, що оригінал зазначеного документа у відповідача відсутній, суд не приймає дану розписку в якості доказу по справі.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2010 року ВАТ «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» продав, а ОСОБА_15 придбав квартиру за адресою АДРЕСА_4 . Продаж вчинено за 23365 грн. (а.с.132-133).

У судовому засіданні встановлено, що спірну квартиру за адресою АДРЕСА_2 було придбано через агенцію нерухомості «Євгенія».

Як вбачається з листа директора ПП «Євгенія» ОСОБА_19 від 17.02.2020 року, агенція нерухомості ПП «Євгенія» виконувало послугу з продажу квартири АДРЕСА_1 . 20.07.2010 року квартира АДРЕСА_1 була виставлена на продаж, а 30.08.2010 року знято з продажу у зв`язку з її реалізацією (а.с.149).

Як вбачається з роздруківки з сайту агенції нерухомості «Євгенія» за 26.07.2010 року, на продаж виставлена двокімнатна квартира площею 48/32/5 м.2 за адресою: АДРЕСА_9 за ціною 11500 доларів США (а.с.195).

У судовому засіданні за клопотанням сторін були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що дружить з матір`ю позивачки ОСОБА_5 більше 20 років, перебувають у добрих стосунках. У 2008 році вона у ОСОБА_5 позичала грошові кошти у сумі 35 000 грн. чоловіку на операцію. Зазначені кошти вона повернула ОСОБА_5 у серпні 2010 року. ОСОБА_5 попросила її повернути кошти та сказала, що вони покупають доньці квартиру.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснив, що при ньому його дружина ОСОБА_5 давала його доньці гроші у серпні 2010 року. Дружина продала будинок, який отримала у спадщину, та віддала доньці кошти на квартиру, приблизно біля 37-40 тисяч грн., точну суму не пам`ятає. Донька пришла до них та сказала, що вони бажають придбати квартиру, мати дала гроші. Ці гроші не його, а дружини, він до цього не має відношення. При ньому документів не оформлювали. Донька щось писала, а що він не бачив.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що у 2010 році він придбав у ОСОБА_22 та ОСОБА_23 квартиру за 26 700 доларів США. Як на той час йому пояснила ОСОБА_16 , їм необхідно терміново продати квартиру, оскільки їх син потребував власного житла для своєї сім`ї, тому вони продавали квартиру та шукали житло для сина. Після укладання договору купівлі-продажу, Скринникові ще 2 тижня знаходились у квартирі, поки не придбали житло. Потім вони переїхали. Квартиру він придбав через агенцію нерухомості «Євгенія». При укладанні договору були присутні подружжя ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , він його пам`ятає, та четвертий власник квартири. Кошти він передавав покупцям в агенції, до укладання договору, потім поїхали до нотаріуса.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що він підписував договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_2 від імені продавця та отримував кошти за цю квартиру. Скільки було сплачено за цю квартиру він достовірно не пам`ятає, однак пам`ятає достовірно, що цю квартиру він пропонував та продавав за 11 000 доларів США. Продаж квартири був в районі цієї суми, якийсь торг звісно був, однак в районі цієї суми. В даній угоді він виступав по довіреності, як фізична особа, гроші передавались йому, а він їх особисто отримав. Якщо гроші передаються в агенції, покупець їх передає продавцю в присутності ріелтера. Наданий йому для огляду скриншот це сторінка з веб-архіву головної сторінки їх сайту, дизайн відповідає дизайну 2010 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог первісного позову про визнання договору дарування грошових коштів дійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог в цій частині позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що між нею та її матір`ю ОСОБА_5 29.08.2010 року укладено договір дарування грошових коштів на суму 35 000 грн. у простій письмовій формі, однак нотаріальне посвідчення договору не відбулося з вини дарувальника внаслідок його ухилення від виконання вимог закону, а на даний момент можливість нотаріального посвідчення договору остаточно втрачена. Посилаючись на ст.220 ЦК України просить визнати зазначений договір дарування грошових коштів дійсним.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною п`ятою статті 719 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Визначення валютних цінностей надається у статті 1 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 (чинний станом на 29.08.2010 року). Зокрема до валютних цінностей віднесено валюту України (грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України.

Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України «Про валюту і валютні операції», який набув чинності 07 липня 2018 року.

Отже, укладенню в письмовій формі і нотаріальному посвідченню підлягають договори дарування всіх видів валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Станом на 29.08.2010 року розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян становив 434,50 грн., отже сума 35 000 грн. перевищує 50 кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (21725 грн.).

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

До правових наслідків недотримання нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей на суму понад п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян застосовується загальне правило, визначене частиною першою статті 220 ЦК України, за яким у випадку недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Доводи позивачки про те, що договір дарування не був нотаріально посвідчений у зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_5 ухилилася від його посвідчення не підтверджені жодним доказом.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору дарування грошових коштів від 29.08.2010 року дійсним, оскільки позивачкою не надано доказів того, що відповідачка ОСОБА_5 ухилилася від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Натомість визнання відповідачкою ОСОБА_5 позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов до висновку про недоведеність факту ухилення відповідача ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення цього договору та порушення прав ОСОБА_1 . Тому відсутні підстави для задоволення вимог первісного позову в цій частині.

Щодо позовних вимог первісного позову про визнання квартири за адресою АДРЕСА_2 особистою власністю позивачки ОСОБА_1 та зустрічного позову відповідача ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на Ѕ частку спірної квартири, суд зазначає наступне.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Належність квартири за адресою АДРЕСА_2 на праві особистої власності ОСОБА_1 обґрунтовує посиланням на договір дарування грошових коштів від 29.08.2010 року, за змістом якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 35 000 грн. для придбання квартири.

Між тим, як вже було зазначено вище, договір дарування укладений в простій письмовій формі, в той час, як відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До правових наслідків недотримання нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей на суму понад п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян застосовується загальне правило, визначене частиною першою статті 220 ЦК України, за яким у випадку недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір дарування грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є нікчемним.

Отже, позивачкою за первісним позовом, ОСОБА_1 не доведено, що спірна квартира придбана за її особисті кошти.

У судовому засіданні встановлено, що квартиру за адресою АДРЕСА_2 сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У судовому засіданні встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладений позивачкою ОСОБА_1 за згодою відповідача ОСОБА_3 та в інтересах сім`ї. Отже, позивачка при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири усвідомлювала, що придбала спірну квартиру в інтересах сім`ї за кошти, набуті подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

За даних обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання квартири за адресою АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Оскільки квартира за адресою АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, то суд вважає вимоги зустрічного позову про визнання за відповідачем ОСОБА_3 права власності на Ѕ частку зазначеної квартири обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням зустрічного позову, з позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку квартири задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення суду виготовлений 11.12.2020 року.

Суддя Краматорського міського суду О. Ю. Кравченко