Справа № 577/4300/18
Провадження № 2/577/8/20

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Кравченка В.О

з участю секретаря Мирошниченко Ю.В.

адвоката Садовського Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Конотопі за правилами загального позовного провадження справу за позовом 36 шляхо-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Конотопський міськвиконком, як орган опіки та піклування, про виселення із службового житла,-

ВСТАНОВИВ:

36 шляхо-відновлювальний загін Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ) просить виселити із службової квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування вимог представник позивача вказав, що згадане житлове приміщення було надано відповідачам, у зв`язку з проходженням ОСОБА_1 військової служби у 36 шляхо-відновлювальному загоні Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ).

За наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 26.07.2018 року №42 капітан ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас Збройних сил України на підставі пункту «ж» пункту 2 частини 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту. На час звільнення останній прослужив у в/ч НОМЕР_1 лише 09 років і 06 днів, тому, з огляду на положення ст.ст. 124, 125 ЖК України, разом з дружиною ОСОБА_2 , підлягають виселенню із службового житла без надання іншого житлового приміщення. Відмова відповідачів добровільно виселитися із службової квартири і обумовило звернення до суду.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен окремо, заперечують задоволенню вимог, зазначивши, що іншого житла в м.Конотопі не мають, загальна вислуга років ОСОБА_1 більше 13 років, він продовжує працювати на залізничній дорозі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 , яка також прописана в спірній квартирі. Крім того, ОСОБА_2 є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_2 з місцем дислокації в м.Конотопі, за місцем служби на житловому обліку не перебуває. Отже, у випадку виселення, вони з дитиною залишаться на вулиці.

У подальшому відповідачі та їх адвокат, кожен окремо, подали заяви про продовження розгляду справи без них.

Представник Конотопського міськвиконкому Петруша В.Ю. просить суд відмовити у задоволенні вимог. Правову позицію обґрунтовує необхідністю захисту прав малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подала клопотання про продовження розгляду справи за її відсутності.

Суд, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши представлені докази, приходить до висновку про часткове задоволення вимог виходячи із такого.

Учасниками справи визнано, а тому, відповідно до ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, що квартири АДРЕСА_1 має статус службового житла і була надана відповідачам під час проходження ОСОБА_1 військової служби у 36 шляхо-відновлювальному загоні Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ). Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 26.07.2018 року №42 капітан ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас Збройних сил України на підставі пункту «ж» пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту. На час звільнення останній прослужив у в/ч НОМЕР_1 лише 09 років і 06 днів. Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 21.11.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, а місце проживання їх малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено з матір`ю ОСОБА_2 .

За положеннями ст.124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

У ст.125 ЖК визначений перелік осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Оскільки ОСОБА_1 , колишній чоловік ОСОБА_2 , прослужив у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) менше 10 років (згідно довідки цей строк становить 09 років 06 днів), під категорію осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення не підпадає, то він підлягає виселенню із службової квартири без надання іншого житлового приміщення.

Отже, позов у цій частині підлягає задоволенню.

Проте, вимоги в частині виселення ОСОБА_2 , яка проживає у спірній квартирі разом з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституція України у частині третій статті 47, частині 2 ст.51 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист материнства в Україні визначений у ст. 24 Конституції України як створення умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю із материнством, правова, моральна та матеріальна підтримка материнства та дитинства.

Згідно статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 4 статті 31 ЦК закріплено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» («Кривіцька і Кривіцький проти України», (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року); рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom).

Згідно з ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Поняття охорони дитинства визначено у ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» (далі Закон) - це система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

У ст.8 Закону закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. А згідно частин 2, 3 ст.18 цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Із довідок про реєстрацію місця проживання вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована і проживає разом з батьками у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.62, 63, 66). Іншого житла батьки дитини не мають (а.с.67-69).

За висновком органу опіки та піклування Конотопської міської ради виселення відповідачів із службової квартири житла, за відсутності у них іншого належного на праві власності чи постійного користування житла, є недоцільним, оскільки це порушує охоронювані законом інтереси дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуванням законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві (а.с.94-95).

За таких обставин виселення ОСОБА_2 разом з півторарічною малолітньою дитиною без надання іншого житлового приміщення буде протирічити загальним засадам захисту прав дитини та її матері.

Крім того, суд зауважує, що ЖК не роз`яснює змісту поняття одинокої особи. Тому необхідно виходити із положень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 р. № 2, у якому, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК. Зокрема, в абзаці четвертому пункту 19 вказано, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».

Оскільки «функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), суд тлумачить положення абзацу сьомого статті 125 ЖК як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми малолітніми дітьми та не мають іншого житла.

Відтак, у розумінні статті 125 ЖК відповідач ОСОБА_2 , після розірвання шлюбу (а.с.126), вважається одинокою особою, яка проживає разом з малолітньою дитиною, а тому не підлягає виселенню зі службового житла без надання іншого житлового приміщення.

Втручання у право на повагу до житла відповідача ОСОБА_2 буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, як зазначалося вище, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення без надання іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, то пропорційність цій меті виселення відповідача ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною, наявність в якої іншого житла не встановлена, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтований сумнів.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом».

Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд приходить до переконання, що позов в частині виселення ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною без надання іншого житлового приміщення не підлягає задоволенню, а аргументи позивача - необґрунтовані.

Керуючись: ст.ст. 9, 109, 124, 125 ЖК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги 36 шляхо-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 із службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь 36 шляхо-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ) понесені останнім судові витрати в розмірі 1762 грн.

Рішення може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня складання повного рішення.

Суддя Кравченко В. О.