Справа №: 2о-10/2006 Провадження № 8/486/3/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого- судді - Волкової О.І.

при секретарі - Деменко К.Л.

заявника - ОСОБА_1

представника заявника - ОСОБА_2

представника заявниці - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16.02.2006 року у цивільній справі №2о-10/06 за нововиявленими обставинами за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту права власності на квартиру

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася із заявою про перегляд за новиявленими обставинами та просила суд скасувати рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16.02.2006 у цивільній справі №2о-10/2006. В обґрунтування своїх вимог заявниця посилається на те, що, під час винесення судового рішення не було враховано судом права власності інших членів сім`ї. На її думку під час його ухвалення про визнання права власності на квартиру за її батьком, суд порушиво її право, оскільки батько мав би під час купівлі квартири оформити відповідну частку і на неї. Оскільки в попередній квартирі яку продали батьки заявниці була її частка. Дозвіл на продаж квартири її батьки отримали у органу опіки та піклування оскільки вона була неповнолітньою.

Посилається на те що їй не було про це відомо, а стало про це відомо 12 березня 2020 року після ухвалення рішення, оскільки їй на час ухвалення рішення виповнилося 14 років і вона не могла приймати участь у розгляді справи, до того ж взалі не було відомо про договір куплі-продажу нерухомого майна від 11 серпня 2000 року, зареєстрованого Вознесенською філією Універсальної біржі " Південь" за № 123.

Заявниця стверджує, що 4 березня 2020 року після повернення її із-за кордону мати їй надала документи із яких вона дізналася що їй належало на праві власносі 1/4 квартири АДРЕСА_1 , яку її батьки з метою покращення житлових умов продали та придбали через договір куплі-продажу нерухомого майна від 11 серпня 2000 року, зареєстрованого Вознесенською філією Універсальної біржі " Південь" за № 123 квартира АДРЕСА_2 . Рішенням виконкому Южноукраїнської міської ради №187 від 08 серпня 2000 року було надано дозвід на продаж частки яка належала неповнолітнім дітям, а саме 8 річній заявниці та її 15 річній сестрі ОСОБА_4 .

Квартиру АДРЕСА_1 батьки продали ОСОБА_5 , а четирьохкімнатну квартиру батько придбав 11.08.2000 року на свою сім`ю.

16.02.2006 року батько заявниці ОСОБА_1 рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області встановив факт права власності на придбану квартиру.

Заявниця вважає що її батько придбавши 11.08.2000 квартиру АДРЕСА_2 на свою сім`ю порушив права неповнолітніх дітей та позбавив заявницю та її сестру права власності на належну їй часку квартири.

Заявниця посилається на норми матеріального права, які діяли на час позбавлення її права власності батьком ст.78 КпШС, та ст .12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" на наказ " Державного комітету України у справах сім`ї та молоді"№ 34/166/131/88 від 26.05.99 " Про затвердження Правил опіки та піклування" та на практику Верховного суду України.

В судовому засіданні заявниця 27.05.2020 року свою заяву підтримала, а згодом її підтримала її представник ОСОБА_3 направила пояснення (а.с.97) які також підтримала в судовому засіданні та просила суд заяву заявниці ОСОБА_1 задовольнити.

Заявник ОСОБА_1 , який є батьком заявниці проти задоволення заяви заперечував.

Представник ОСОБА_1 направив заперечення (а.с. 58-59) на заяву, які в судовому засіданні підтримав та просив суд в задоволені заяви відмовити та рішення суду залишити в силі.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 лютого 2006 року було визнано факт права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , прибдану на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна від 11 серпня 2000 року та зареєстрованого Вознесенською філією Універсальної товарної біржі " Південь" за №123 (а.с13).

Судом встановлено, що батьки заявниці в серпні 2000 року, якій на той час виповнилося 8 років, з метою покращення житлових умов, вирішили продати квартиру і придбати більшу квартиру. Рішенням Виконкому Южноукраїнської міської ради № 187 від 08 серпня 2000 року за заявою матері ОСОБА_6 було надано дозвід на продаж частини квартири яка належала неповнолітнім дітям подружжю ОСОБА_7 .

Квартиру АДРЕСА_1 1/4 якої належала заявниці було продано з дозволу органу опіки та піклування. На думку заявниці дозвіл на продаж квартири в частці дітей був наданий її батькам під умовою що вони зобов`язані були зберегти за неповнолітніми дітьми право власності на їх частки в квартирі. Разом із тим представник заявниці в судовому засіданні не змогла пояснити, які конкретно частки та в якій квартирі та вартість частки, якої батьки позбавили її. Доводи заявниці та її представника про те що батьками в порушення норм ст. 177 Сімейного кодексу України не забезпечили неповнолітніх доньок рівноцінним житлом спростовується фактами встановленими в судовому засіданні. Так як заявниця та її сестра і досі проживають та зареєстровані в даній квартирі, яку на її думку придбали її батьки порушуючи її право на власність.

Слушним є доводи представника ОСОБА_2 , який вказує на те що заявниця звертаючись до суду посилається на те, що обставини які є істотними для вирішення даної справи їй стали відомі лише 12 березня 2020 року, але вони спростовуються Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2019 року, якою переглядалося рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05.11.2018 року яке залишено без змін. Мати заявниці ОСОБА_6 зверталася із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю. Тобто заявниця виступала відповідачем у вище згаданій справі, посилання представника ОСОБА_3 , на те що інтереси заявниці представляла адвокат керівник АБ «Ніколаєнко» адвокат Ніколаєнко О.О. є безпідставними та вона в цьому мало була обізнана.

Крім того сторонами долучено до матеріалів справи рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року, яким за ОСОБА_6 та за ОСОБА_1 було визнано право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

На даний час є вище згадане рішення про поділ майна подружжя тобто батьків заявниці, яке переглядалося за апеляційною інстанцією за скаргою самої заявниці та її сестри . За результатами розгляду апеляційної скарги Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на рішення Южноукраїського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку майна подружжя та поділ майна подружжя закрито.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Другий критерій для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду становить доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі "Желтяков проти України" ("Zheltyakov v. Ukraine", заява № 4994/04, § 42-43)).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Тобто, нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

He вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах.

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Із пунктів 27, 28 рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі № 69529/01 "Правєдная проти Росії" (Pravednaya v. Russia) та пункту 46 рішення Європейського Суду з прав людини від 06 грудня 2005 року у справі № 19960/04 "Попов проти Молдови" (Popov v. Moldova) вбачається, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду справи.Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Для вирішення питання про наявність підстав для перегляду судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами, необхідно розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту).

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Крім того, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (Khristovv. Ukraine, заява № 24465/04) від 19.02.2009, де в п. 33 зазначено, що «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Також з досліджених судом матеріалів справи вбачається, що доводи заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, викладались заявницею в апеляціїній скаргі та були предметом апеляційного розгляду, по суті заявниця не погоджується з рішеннями суду 11 грудня 2019 року Миколаївського апеляційного суду, а по факту просить переглянути рішення від 16 лютого 2006 року. Дане рішення досліджувалось судом та на підставі нього було ухвалено рішення 26 вересня 2013 року, яке заявницею оскаржувалося до апеляційного суду Миколаївської області та було досліджено при перегляді рішення у даній справі і врахувається судом.

З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 лютого 2006 року за нововиявленими обставинами, оскільки обставини, на які посилається заявниця, не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 200, 206, 263-265, 423-429 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївського від 16 лютого 2006 року року у цивільній справі №2о-10/2006 за нововиявленими обставинами за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту права власності на квартиту.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення або складення.

Суддя О.І. Волкова