ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/1088/20Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г.І.
Провадження № 22-ц/817/1033/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря Боднар Р.В.

та сторін апелянта ОСОБА_1 ; позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 594/1088/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2020 року, ухваленого суддею Зушман Г.І., повний текст рішення складено 25 вересня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення ними повноліття та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що від шлюбу з відповідачем має двох малолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю з дитинства та потребує щорічної реабілітації та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. З 02 серпня 2019 року вони з відповідачем спільно не проживають і останній ухиляється від виконання обов`язку щодо утримання дітей, не надає жодної матеріальної допомоги на їх утримання. Їй одній важко утримувати синів, оскільки на утримання дітей вона витрачає значну суму коштів. Вона працює бухгалтером і розмір її заробітної плати складає 4282,61 грн. в місяць, нерухомого майна у власності не має. Молодший син ОСОБА_4 часто хворіє сезонними захворюваннями дихальних шляхів. Відповідач є фізично здоровим, працює і як їй відомо має дохід від 10000,00 грн до 12000,00 грн. Відповідач також є власником нерухомого майна: 3/4 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 та легкового автомобіля «ВАЗ 2109», на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб не має.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 2000 грн. щомісячно з урахуванням індексу інфляції, однак не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2020 року до досягнення дитиною повноліття та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 2000 грн. щомісячно з урахуванням індексу інфляції, однак не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2000 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь держави судовий збір у сумі 840,8 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати частково рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2020 року в частині розміру суми аліментів та судових витрат на правничу допомогу адвоката та ухвалити нове рішення в частині стягнення розміру аліментів по 1200 грн. на кожну дитину, в стягненні витрат на правничу допомогу адвоката відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції при визначені аліментів не врахував ту обставину, що через пандемію коронавірусу він не має можливості працевлаштуватися на території Борщівського району, на даний час не має постійного заробітку.

Також стягнення 2000 грн на правничу допомогу є не законним та необґрунтованим.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що судом першої інстанції не повідомлено ОСОБА_1 про розгляд справи, оскільки розгляд даної справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Що ж стосується подання доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, то у позовній заяві був поданий орієнтовний розмір витрат, який складає 3500 грн. Станом на дату подання позовної заяви до суду в мене була відсутня об`єктивна можливість надати суду докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, оскільки лише 22.09.2020 року між мною та адвокатом було складено акт про надання правової допомоги до договору про надання правової допомоги від 27.07.2020 року. До того ж, після відкриття провадження у справі, адвокатом також надавалась правова допомога. Відповідач в прохальній частині апеляційної скарги просить суд відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу, однак в апеляційній скарзі не наводить жодного правового обґрунтування цього.

Твердження відповідача про те, що судом першої інстанції не врахованого, що на даний час у нього немає постійного заробітку, оскільки через пандемію коронавірусу працевлаштування на території Борщівського району взагалі відсутнє, не заслуговує на увагу з огляду на наступне, так як жодних доказів на підтвердження неможливості працевлаштування на території Борщівського району ним не було надано суду першої інстанції. Відсутність постійного заробітку у відповідача не звільняє його від обов`язку належного утримання своїх дітей.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів з відповідача у розмірі по 2000 грн на кожну дитину, суд першої інстанції виходив з того, що малолітні діти перебувають на утриманні матері та проживають з нею, стан здоров`я малолітнього сина сторін ОСОБА_7 , який є дитиною з інвалідністю у зв`язку з вадою розвитку правої руки потребує більших витрат, відсутністю будь-яких доказів, що за станом здоров`я відповідач не може виконувати своїх аліментних обов`язків щодо утримання малолітніх дітей, а також рівності обов`язку батьків щодо утримання дітей, а сама не взмозі повністю утримувати синів.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 04 вересня 2010 року Ланівецькою сільською радою Борщівського району Тернопільської області між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 06 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , а.с.8).

Від спільного проживання у них народилося двоє синів: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 та серія НОМЕР_3 , а.с.9,10).

ОСОБА_2 разом з синами, матір`ю ОСОБА_9 та дядьком ОСОБА_10 проживать в АДРЕСА_2 у будинку матері(довідка Ланівецької сільської ради від 08 липня 2020 року № 626 та акт обстеження житлово-побутових умов проживання, проведеного комісією Ланівецької сільської ради). Сім`я користується земельними ділянками: площею 0,17 га - для обслуговування житлового будинку та площею 0,84 га для ведення особистого селянського господарства. Сім`я потребує матеріальної допомоги. (а.с.11-13)

Син ОСОБА_5 є інвалідом з дитинства - вада розвитку правої руки та отримує щомісячну державну соціальну допомогу в розмірі 1638,00 грн, учнем 2 класу Ланівецької загальноосвітньої школи 1-2 ступенів Борщівського району (а.с.16,45,46)

Згідно виписки з медичної картки хворого № 6083/726, виданої комунальною установою «Тернопільська обласна дитяча лікарня» 03 червня 2013 року, ОСОБА_5 хворіє з народження, у нього було діагностовано природжену ваду розвитку правої руки - права кисть відсутня та 2/3 дистальної частини правого передпліччя з стійкими функціональними розладами та потребує оздоровлення та реабілітації: консультацій в спеціалізованій клініці Охмадит; масаж мускулатури правої ручки; комплексу лікувальної фізкультури; складного протезування в клініках Києва, Харкова; раціонального харчування; диспансерного спостереження ортопеда.

ОСОБА_5 з 2014 року проходить реабілітації в фізіотерапевтичних лікарнях та санаторіях, що стверджується копіями медичних довідок та виписок, долучених до матеріалів справи.

Син ОСОБА_6 часто хворіє сезонними захворюваннями дихальних шляхів, що підтверджується копіями медичних документів, доданими до позовної заяви.

ОСОБА_2 працює у ФОП ОСОБА_11 на посаді бухгалтера і загальна сума її доходу за період з 01 січня по 30 червня 2020 року становить 22720,25 грн, що підтверджується довідкою про доходи ФОП ОСОБА_11 від 13 липня 2020 року №20 (а.с.14).

За даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 липня 2020 року №217994489, при здійсненні пошуку за РНОКПП позивачки - НОМЕР_4 , у державних реєстрах відсутні відомості про належне їй право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження (а.с.5).

ОСОБА_1 є власником 3/4 частки житлового будинку, загальною площею 78,24 кв.м в АДРЕСА_1 ( інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 липня 2020 року №217984175, а.с. 47).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями ст. 8 Закону України Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Вимогами ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

У відповідності до ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік з 01 липня 2020 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить - 2318 гривень, а для дітей віком до 6 років становить - 2107 гривень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку щодо стягнення із відповідача аліментів у розмірі по 2000 грн на кожну дитину, оскільки він є особою молодого віку, працездатним, стан здоров`я задовільний, не визнаний інвалідом, на утриманні інших неповнолітніх дітей чи батьків не має, а тому спроможний сплачувати кошти на утримання дітей.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що йому заборонена важка праця, адже визнаний непридатним до військової служби, про що зроблено відмітку у військовому квитку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки звільнення від військової служби не звільняє його від працевлаштування, в законному порядку не визнаний інвалідом. Матеріали справи не містять доказів щодо звільнення останнього від праці.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що він проживає у АДРЕСА_3 без реєстрації із співмешканкою ОСОБА_12 , яка має двох дітей ОСОБА_13 , 2012 року народження та ОСОБА_14 , 2020 року народження, оскільки це є не його діти, вони мають батька і обов`язок щодо їх забезпечення покладається на нього. Доказів того, що апелянт утримує співмешканку із дітьми не представлено.

Крім того, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що у нього відсутній стабільний дохід, так як відсутність стабільного заробітку не є підставою для звільнення батьків від утримання своїх дітей до повноліття.

Що ж стосується заперечень щодо стягнення судом витрат на правову допомогу, то тут можна зазначити наступне.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц та від 02 березня 2020 року у справі № 370/27/16-ц.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно із статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

1. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 подала акт про надання правової допомоги до договору про надання правової допомоги від 27.07.2020 року на суму 3000 грн. витрат, які вона понесла на правову допомогу (а.с. 79).

Положеннями статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно стягнув 2000 грн. з відповідача на користь позивача витрати, які вона понесла на правничу допомогу, пропорційно до задоволених вимог.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2020 року- залишити без зміни.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак