Справа № 569/5854/20
Рівненський міський суд Рівненської області
головуючого судді - Кучиної Н.Г.
за участю секретаря судового засідання - Добровчан К.Ю.
представника позивача - адвоката Хмари М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування
13 квітня 2020 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме виділити у власність ОСОБА_1 квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .
03 листопада 2020 року представник позивача адвокат Хмара М.В. подала заяву про збільшення позовних вимог. Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 вартості транспортного засобу « Шеврове- Авео», 2005 року випуску у розмірі 50 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 05 жовтня 1996 року по 21 грудня 2004 року перебували у шлюбі. 21 грудня 2004 року рішенням Рівненського міського суду шлюб між ними було розірвано. Також вказує, що з 21 грудня 2004 року по 01 серпня 2019 року продовжувала проживати з ОСОБА_2 однією сім`єю та вести спільний побут. За період шлюбу, а саме 30 жовтня 1999 року ними в інтересах сім`ї на підставі біржової угоди купівлі- продажу нерухомості була придбана квартира АДРЕСА_2 . Право власності було оформлено на ім`я ОСОБА_2 . Крім того, 02 вересня 2005 року у період, коли вони проживали спільно як подружжя ними було придбано автомобіль марки « Шевроле- Авео» для потреб сім`ї та в інтересах сім`ї. Просить суд компенсувати відповідачу вартість 1/2 частини спільного приміщення квартири в розмірі 433291 грн та виділити даний об`єкт нерухомості у власність ОСОБА_1 . Також просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію 1/2 вартості транспортного засобу в розмірі 50 000 грн.
Відповідач ОСОБА_2 не з`явився жодного разу, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про відправлення судових повісток. Про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. Таким чином, суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку за згодою представника позивача, на підставі наявних у справі даних та доказів.
Надходження позовної заяви до суду та рух у справі.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 29 травня 2020 року на 11 год.00 хв.( а.с. 95)
13 квітня 2020 року разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24 квітня 2020 року заява про забезпечення позову задоволена. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 та заборонено будь- яким особам укладати угоди стосовно даної квартири, проводити її реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати її відчуження.( а.с.96-97)
18 вересня 2020 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2020 року клопотання про витребування доказів задоволено, витребувано з Регіонального сервісного центру МВС у Рівненській області інформацію ( а.с.111-112)
13 листопада 2020 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 26 листопада 2020 року ( а.с.135-136)
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 1996 року по 21 грудня 2004 року.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано ( а.с. 15-16)

Під час шлюбу відповідно до біржової угоди купівлі-продажу квартири від 30 жовтня 1999 року була придбана квартира АДРЕСА_2 ( а.с. 18-19)

Право власності на квартиру зареєстровано Рівненським міським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 , запис у реєстровій книзі № 55 за реєстровим номером 241-12061 15 листопада 1999 року ( а.с. 19)

Крім того, право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 23.08.2005 року № 11826031 ( а.с. 20-22)

Згідно адресної картки у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_4 з 13.02.2013 року, ОСОБА_1 з 07.09.2007 року та ОСОБА_2 з 30.11. 1999 року ( а.с. 17)

Відповідно до висновку експерта № 2003 від 24.03.2020 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 866 582 грн ( а.с. 23-42)

З наданої Головним сервісним центром МВС в Рівненській області відповіді № 31/17-1378 від 29.09.2020 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстрований автомобіль « Шевроле- Авео». 2005 року, свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_1 від 02.09.2005 року ( а.с. 115)

Позиція суду

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статі 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя.

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач у своїх письмових поясненнях наданих суду стверджує, що дізналась про порушене право спільної сумісної власності на спірну квартиру у серпні 2019 року, оскільки між нею та відповідачем почались конфлікти і останній повідомив, що має намір продати квартиру.

З досліджених в судовому засіданні письмових пояснень ОСОБА_4 , поданих 24.11.2020 року вх. 56330/20 вбачається, що останній є сином сторін. Підтвердив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 1996 року по 21 грудня 2004 року. Під час перебування батьків у шлюбі ними була придбана квартира АДРЕСА_2 . Вказує, що фактично батьки продовжували проживати у шлюбі до серпня 2019 року, однак у серпні 2019 року між батьками знову почались сварки і ОСОБА_2 повідомив йому та ОСОБА_1 про свій намір продати квартиру, у зв`язку з чим просив їх знятись з реєстрації.

За таких обставин, судом встановлено, що позивач про порушення свого права дізналась у серпні 2019 року, а відтак суд приходить до висновку, що позивач не пропустила строк звернення до суду, передбачений частиною другою статті 72 СК України.

Щодо позовних вимог позивача про виділення їй у власність квартири АДРЕСА_2 , припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірне майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 та компенсацію відповідачу 1/2 частки вартості суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 1996 року по 21 грудня 2004 року.

Під час шлюбу відповідно до біржової угоди купівлі-продажу квартири від 30 жовтня 1999 року була придбана квартира АДРЕСА_2 , право власності на квартиру зареєстровано Рівненським міським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 , запис у реєстровій книзі № 55 за реєстровим номером 241-12061 15 листопада 1999 року .

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за час шлюбу, за кошти подружжя в інтересах сім`ї. Належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин суду не надано та судом не здобуто.

Таким чином, судом встановлено, що вказана квартира набута сторонами за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою.

Статтею 69 цього ж Кодексу встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

За відсутності згоди подружжя щодо порядку поділу спільного майна спір про його поділ може бути вирішено в судовому порядку, при поділі такого майна судом приймаються до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення відповідно до частини 1 статті 71 СК України.

За змістом частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Пунктом 25 цієї ж постанови передбачено, що у разі реальної неподільності речі, що є предметом спору між подружжям, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною другою статті 372 ЦК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Оскільки спірна квартира куплена під час перебування сторін у шлюбі, вона, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 60 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності, тому позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя підлягає до задоволення частково та слід визнати право власності на Ѕ ідеальної частки зазначеної квартири за ОСОБА_1 та залишити вказане майно у спільній частковій власності.

Щодо вимог позивача про компенсацію відповідачу вартості 1/2 частини квартири у розмірі 433291 грн та виділення даного об`єкту нерухомості у її власність, то в цій частині позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Належних та допустимих доказів, що відповідач у спірній квартирі не проживає та забезпечений іншим житлом, а йому належить 1/2 частка у праві на квартиру, суд приходить до висновку про неможливість припинення права на частку у власності відповідача на квартиру, оскільки припинення такого права завдасть його інтересам істотної шкоди.

Крім того, суд зазначає, що задоволення вимоги про припинення права на частку у спірній квартирі та визнання права на цю частку за позивачем можливе лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення частини другої статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що позивач повинен внести на депозитний рахунок суду суму, яка еквівалентна вартості частки спільного майна на час розгляду справи, і лише в такому випадку суд може позбавити відповідача його частки в майні. Тобто суд, втручаючись право власності особи, повинен переслідувати законну мету та, дотримуючись принципу пропорційності, визначити реальний (адекватний) розмір компенсації за позбавлення відповідача частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Не підлягають до задоволення і вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення на її користь компенсації Ѕ вартості автомобіля « Шевроле- Авео» в розмірі 50 000 грн., з огляду на таке.

В обґрунтування позовних вимог в цій частині, позивач покликається на те, що після розірвання шлюбу, а саме з грудня 2004 року по серпень 2019 року продовжувала проживати у шлюбі з ОСОБА_2 вони вели спільне господарство та за спільні кошти ними було придбано автомобіль марки «Шевроле - Авео», 2005 року для потреб сім`ї.

Доводи позивача, що вони після розірвання шлюбу проживали як сім`я та вели спільне господарство та майно придбано під час фактичного перебування у шлюбних стосунках судом відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Окрім того, при встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суди повинні встановити, що між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Суд у рішенні повинен вказати, якими доказами підтверджено, що в указаний період сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 522/25049/16-ц у постанові від 27 лютого 2019 року.

Проживання та реєстрація сторін за однією адресою по АДРЕСА_1 підтверджують лише факт проживання сторін за однією адресою.

Стороною позивача не доведено суду, що позивач та відповідач в період з 21 грудня 2004 року і до 01 серпня 2019 року мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Факт проживання однією сім`єю не може бути встановлений лише на підставі пояснення їх спільного сина та адресної картки про реєстрацію місця проживання.

Будь-яких доказів ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного ним користування, участі у витратах на утримання житла та його ремонт, участі у витратах на придбання автомобіля суду не надано.

Натомість судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно Єдиного державного реєстру МВС автомобіль «Шевроле- авто», 2005 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_2 був зареєстрований відповідно до свідоцтва НОМЕР_3 від 02.09.2005 року за ОСОБА_2 .

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що автомобіль був придбаний після розірвання шлюбу відповідачем ОСОБА_2 .

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача компенсації 1/2 вартості автомобіля « Шевроле- авто» в розмірі 50 000 грн задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 5172,80 коп сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, п.3 Розділ ХII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 , припинивши право спільної сумісної власності.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5172, 80 ( п`ять тисяч сто сімдесят дві грн.. 80 коп) грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Рівненський міський суду до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_4

Відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області, 20.01.1998 р.

Суддя Рівненського міського суду Н.Г. Кучина