Єдиний унікальний номер 233/6003/19
Номер провадження 22-ц/804/161/20
Донецький апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 233/6003/19

Провадження № 22-ц/804/161/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Біляєвої О. М. (суддя-доповідач), Будулуци М. С., Папоян В. В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області в складі судді Каліуш О. В. від 08 жовтня 2019 року, ухвалене у м. Костянтинівці Донецької області, дата складення повного рішення 08 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 працювала на посаді чергового стрілочного поста виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року перейменоване в Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця»).

Посилаючись на те, що відповідач у день звільнення працівника не провів повний розрахунок, позивач просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» 10 942 грн 29 коп. нарахованої, але невиплаченої за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року заробітної плати.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2019 року позов задоволений.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі після утримання обов`язкових податків та зборів за період з 01 березня по 17 липня 2017 року у сумі 10 942 грн 29 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що відповідач на порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника не виплатив всі суми, що належать йому від підприємства, а тому позовні вимоги про стягнення 10 942 грн 29 коп. заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню.

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення з підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд безпідставно стягнув суму з відповідача на підставі наданих позивачем доказів, які не є первинними документами, і не врахував, що не здійснювалось нарахування заробітної плати, оскільки АТ «Укрзалізниця» не мало можливості перевірити факт виконання позивачем трудових обов`язків через існування форс-мажорних обставин і припинення здійснення господарської діяльності структурного підрозділу, який знаходиться у м. Дебальцеве, тобто на непідконтрольній українській владі території. Оскільки невиплата належних працівникові сум пов`язана з існуванням форс-мажорних обставин (захоплення невідомими особами усього майна товариства, розміщеного в зоні АТО), що підтверджується висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, вказане є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за таку невиплату, встановлену статтею 117 КЗпП України. Крім цього, через відсутність первинних документів відповідач позбавлений можливості встановити кількість невикористаних працівником днів відпустки та визначити середній заробіток для обчислення компенсації.

На час перегляду справи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка повідомлена про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі в порядку, передбаченому частиною другою статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», не надійшов.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 14 липня 2016 року працювала у виробничому підрозділі «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді чергового стрілочного поста.

Наказом від 17 липня 2017 року позивач звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати з березня по липень 2017 року надана довідка за підписами уповноважених посадових осіб, згідно з якою розмір заборгованості складає 10 942 грн 29 коп.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав працівника при звільненні, зокрема на отримання заробітної плати, а тому задовольнив позовні вимоги. При цьому суд зазначив, що відповідач на спростування встановлених обставин не подав докази, зокрема науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), на який він посилався як на підставу звільнення роботодавця від обов`язку виплатити заробітну плату.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з матеріалами справи (копією трудової книжки), з 06 лютого 1991 року ОСОБА_1 працювала на посаді чергового стрілочного поста локомотивного депо Дебальцеве пасажирське Державного підприємства (далі ДП) «Донецька залізниця».

У подальшому локомотивне депо Дебальцеве - пасажирське ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (наказ Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 15 квітня 2016 року № 303, наказ від 11.07.2016 № 2/ос).

10 липня 2017 року відповідач видав наказ № 9415/ДН-ос про звільнення з 17 липня 2017 року ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників (ас. 9-14).

Ці обставини учасниками справи не оспорюються.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану нею роботу, а також, що з березня по 17 липня 2017 року їй нараховувалася заробітна плата, яка не виплачена на момент звернення до суду з даним позовом, ОСОБА_1 подала довідку, підписану головним інженером Дмитренком Ю. О. та головним бухгалтером Трускаловою О ОСОБА_2 . (ас. 8).

Відповідач, який у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог (ас. 21-29), на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не подав суду першої інстанції докази на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову.

Отже, довід апеляційної скарги про недоведеність позивачем позовних вимог про стягнення належних при звільненні працівника сум, неможливість їх стягнення через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції відхиляє. Матеріали справи не містять будь-які належні, допустимі, достовірні і достатні докази щодо недостовірності відомостей, відображених у довідці, що була подана позивачем.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що АТ «Укрзалізниця» ухилилося від виконання свого процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які воно посилалося як на підставу своїх заперечень проти позову, зокрема щодо неможливості надати документи, оскільки виробничі потужності підприємства були захоплені невідомими особами і в адміністрації був відсутній доступ до будь-яких приміщень, втрачений контроль та доступ до документації кадрового та бухгалтерського обліку на неконтрольованій території.

Слід зазначити, що на підтвердження форс-мажорних обставин відповідач у відзиві на позов, крім іншого, посилався на науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, проте такий висновок не був поданий суду першої інстанції.

Не подані такі докази і суду апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про задоволення позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки факт роботи позивача у спірний період, наявність та розмір заборгованості відповідач не спростував належними доказами.

Суд апеляційної інстанції не робить правових висновків щодо доводів апеляційної скарги про звільнення відповідача від відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України; неможливості встановити кількість невикористаних працівником днів відпустки та визначити середній заробіток для обчислення компенсації, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установивши, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки ухвалою Донецького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року зупинено дію рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2019 року до закінчення апеляційного провадження, слід поновити дію цього судового рішення.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2019 року без змін.

Поновити дію рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: О. М. Біляєва

М. С. Будулуца

В. В. Папоян

Дата складення судового рішення 21 січня 2020 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва