Постанова

Іменем України

15 січня 2020 року

м. Київ

справа № 646/5066/17

провадження № 61-29327св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, прокуратура Харківської області, Головного управління Національної гвардії України, Державне казначейство України, антитерористичний центр при Службі безпеки України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Мудраченком Іваном Володимировичем, на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року у складі судді: Сороки О. П., та рішення апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 рокуу складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Піддубного Р. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства Внутрішніх справ України, Прокуратури Харківської області, Головного управління Національної гвардії України, Державного казначейства України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті проведення АТО в смт. Новгородське.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . 28.07.2014 року в результаті проведення антитерористичної операції був пошкоджений будинок позивача. З цього приводу вона звернулась до Слідчого управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури України. У зв`язку з вищевикладеним позивач вважає, що заподіяна їй шкода, яку нею оцінено в 60 000 грн, підлягає стягненню з відповідачів

ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачів майнову шкоду у розмірі 60 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала до суду доказів про порушення кримінальної справи (внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань) за статтею 258 КК України, інформацію про стан розслідування кримінального провадження, про потерпілих та про наявність вироку суду в кримінальній справі, який набрав законної сили. Наявність самого звернення до правоохоронних органів не надає право позивачу звертатися до суду про відшкодування майнової шкоди з підстав завдання шкоди вчиненням злочину чи терористичного акту. Відсутні підстави для стягнення з відповідачів майнової шкоди на підставі положень статті 1177 ЦК України, оскільки обов`язковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили. Також відсутні підстави для висновку, що шкода, завдана позивачу внаслідок пошкодження будинку, завдана саме внаслідок проведення антитерористичної операції, терористичним актом або внаслідок злочину.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 змінено в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки відсутній закон чи нормативний акт про відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, не встановлено державний орган, на який покладено обов`язок здійснювати відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування, відповідно до частини восьмої статті 8 ЦПК України (аналогія закону) до спірних правовідносин, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норми Кодексу цивільного захисту України, які узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Згідно зі статтею 86 Кодексу цивільного захисту України пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване або пошкоджене під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Представник позивача пояснив, що ОСОБА_1 має намір зберегти право власності на зруйнований житловий будинок, до органів місцевого самоврядування, із пропозиціями про добровільну передачу пошкодженого будинку не зверталась.За таких обставин, позов задоволенню не підлягає, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просила оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому, посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення РНБО та Укази Президента є достатніми доказами для підтвердження вчинення терористичного акту на території Донецьої та Луганської областей; попереднє встановлення факту вчинення терористичного акту в кримінальному провадженні не є необхідною умовою для застосування статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»; стаття 86 Кодексу цивільного захисту не передбачає обов`язкової попередньої передачі житла як передумови виплати грошової компенсації. Вказує, що представник позивача не пояснював, що ОСОБА_1 має намір зберегти право власності на зруйнований житловий будинок, до органів місцевого самоврядування, із пропозиціями про добровільну передачу пошкодженого будинку

У січні 2018 року Антитерористичний центр при Службі безпеки України подав відзив на касаційну, який підписаний представником ОСОБА_3 , в якому просив касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Відзив Антитерористичного центру при Службі безпеки України мотивовано тим, що розгляд справи без участі позивача був обумовлений забезпеченням строків розгляду справи, обов`язковість вироку суду передбачена нормами Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Крім цього, позивачем не визначено підставу позову.

У січні 2018 року Кабінет Міністрів України подав відзив на касаційну, який підписаний представником ОСОБА_4 , в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення залишити без змін.

Відзив Кабінету Міністрів України мотивований тим, що Кабінет Міністрів України не є тим органом до повноважень якого віднесено здійснення відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_1 та безпосередньо не здійснює відшкодування шкоди заподіяної громадянам терористичним актом.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року призначено справу до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 11 червня 2013 року та додаткового рішення від 20 травня 2014 року, ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту обстеження об`єкту - житлового будинку АДРЕСА_1 від 31 липня 2014 року комісією встановлено, що в результаті потрапляння уламків снаряду будинок отримав пошкодження.

Апеляційний суд встановив, що заява про порушення кримінальної справи за обставинами, на які посилається позивач була подана ОСОБА_1 вже після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивачка не скаржилася, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме:

У матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113).

У процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 66 - 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19) зроблено висновок, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно». Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні.

Відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом. (стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»). Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами.

Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір».

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій інстанції, в порушення статті 214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень), не визначилися із заявленими підставами позову та їх зв`язком із його предметом, не встановили, які обов`язки за статтею 1 Першого протоколу до Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод держава порушила та за порушення яких конвенційних зобов`язань позивач вимагає від держави компенсацію, належним чином не оцінив причини, зміст порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілої, чи було з боку держави проведено об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у право позивача мирно володіти своїм майном, а також чи доведено відповідачами дотримання негативного обов`язку не втручатися у вказане право.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Мудраченком Іваном Володимировичем, задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року скасувати.

Передати справу № 646/5066/17 на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков