Справа № 175/697/20
Провадження № 2/175/207/20
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

27 липня 2020 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойка О.М.

при секретарі Сотник Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що з відповідачем ОСОБА_2 , 1972 р.н., зареєструвала шлюб 09 квітня 1999 року у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська про що було зроблено запис № 153 в книзі реєстрації актів про одруження та видано Свідоцтво НОМЕР_1 . Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає зі мною і перебуває на її повному утриманні, оскільки 13 травня 2019 року шлюб між ними було розірвано та батько дитини жодної допомоги по вихованню дитини не надає.

Також позивачка зазначає, що її донька з 4-х років хворіє на «поліноз» (сезонна алергія зокрема на цвітіння амброзії) та лікарем-алергологом було рекомендовано оздоровлення дитини на період цвітіння у гірській місцевості, тому вона має намір разом з дитиною в період з 15 липня по 15 серпня тимчасово виїхати за кордон з метою оздоровлення, однак, з відповідачем зв`язок вже тривалий час не підтримується та починаючи з серпня 2013 року ОСОБА_2 мешкає в іншій країні і на території України не з`являється, тому отримати у нього дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон не має можливості, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

У судовому засідання позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у наданий судом строк відзив на позов не подавав, зустрічний позов не пред`являв, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що з відповідачем ОСОБА_2 , 1972 р.н., зареєструвала шлюб 09 квітня 1999 року у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська про що було зроблено запис № 153 в книзі реєстрації актів про одруження та видано Свідоцтво НОМЕР_1 . Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає зі мною і перебуває на її повному утриманні, оскільки 13 травня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 13 травня 2019 року в справі №175/772/19, та батько дитини жодної допомоги по вихованню дитини не надає.

Також позивачка зазначає, що її донька з 4-х років хворіє на «поліноз» (це сезонна алергія зокрема на цвітіння амброзії) та лікарем-алергологом було рекомендовано оздоровлення дитини на період цвітіння у гірській місцевості, тому вона має намір разом з дитиною в період з 15 липня по 15 серпня тимчасово виїхати за кордон з метою оздоровлення, однак, з відповідачем зв`язок вже тривалий час не підтримується та починаючи з серпня 2013 року ОСОБА_2 мешкає в іншій країні і на території України не з`являється, тому отримати у нього дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон не має можливості, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Відповідно до практика вирішення спорів за участю малолітніх дітей свідчить про те, що забезпечення найкращих інтересів дітей повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Так, відповідно до Постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року, вказано, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Крім того, задоволення найкращих інтересів дитини підтверджується безпосередніми поясненнями ОСОБА_3 під час судового засідання. Так, Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Вирішуючи питання щодо врахування країни виїзду суд бере до уваги наступне.

Так, відповідно до медичної довідки наявної в матеріалах справи, ОСОБА_3 з 4-х років хворіє на «поліноз» (сезонна алергія зокрема на цвітіння амброзії) та лікарем-алергологом рекомендовано оздоровлення дитини на період цвітіння у гірській місцевості, тому позивачка має намір та можливість разом з дитиною в період з 15 липня по 15 серпня тимчасово виїхати за кордон, що відповідає інтересам дитини та сприяє збереженню сімейного зв`язку з матір`ю.

Виходячи с вищевикладеного суд вбачає, що тимчасовий виїзд на оздоровлення сприяє забезпеченню інтересів дитини, її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищу.

Проте у свою чергу, для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак ОСОБА_2 , як встановлено у судовому засіданні, тривалий час зв`язок з родиною не підтримує, що підтверджується також відповідною довідкою з місця навчання дитини. Крім того встановлено, що починаючи з серпня 2013 року мешкає в іншій країні і на території України не з`являється, тому отримати у нього дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон у позивачки можливості не має.

Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).

У відповідності до положень ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування для оздоровлення, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без згоди батька.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 11, 76-81, 206, 241, 247, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини - задовольнити.

Надати тимчасовий дозвіл на перетин державного кордону при виїзді за межі України, громадянкою України, яка не досягла 16-річного віку з обов`язковим поверненням до постійного місця мешкання в Україні - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 14 лютого 202013 року видане виконавчим комітетом Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 11 червня 1999 року, у її супроводі без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою оздоровлення та відпочинку у будь-який час в період з дати набрання рішення законної та до отримання дитиною паспорта громадянина України.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 ) суму судового збір у розмірі 840 грн. 80 коп

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня його вручення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко