Номер провадження 22-ц/804/197/20
Номер провадження 22-ц/804/197/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Канурної О.Д., Мірути О.А.

за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут Донецької області цивільну справу № 243/11186/19 за позовом представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Деменкової Євгенії Сергіївни до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення недоотриманої спадщини у вигляді страхових виплат, з апеляційною скаргою відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року у складі судді Хаустової Т.А., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Деменкова Є.С., яка діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, серія ДН № 056942 від 23 вересня 2019 року, звернулась до суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення недоотриманої спадщини у виді страхових виплат, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який був чоловіком ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_2 залишилася спадщина, яка складалася з заборгованості по страховим виплатам у розмірі 11547,06 грн., яка зберігається у Слов`янському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та належить померлому ОСОБА_2 на підставі довідки № 04/08-325 від 02 лютого 2018 року, та яку ОСОБА_1 прийняла у спадок, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 квітня 2018 року.

Позивач звернулася до Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та просила виплатити успадковану нею суму заборгованості в розмірі 11547,06грн.,, однак відповідач відмовився виплачувати належні їй кошти, обґрунтовуючи це їх відсутністю на дані виплати та окремого розпорядження зі сторони кабінету Міністрів України, оскільки нормативно - правовими актами не передбачено здійснення нарахування та виплата страхових виплат потерпілим, які не перемістилися на територію, де органи державної влади здійснюють свої повноваження.

Зазначає, що відповідач тривалий час не виплачує позивачу грошові кошти, тому вона вважає, що у відповідності до ст.625 ЦК України сума боргу зі страхових виплат підлягає стягненню з відповідача з урахуванням індексу інфляції, що згідно проведеного нею розрахунку складає 13989,36 грн.

Крім того при зверненні до суду вона сплатила судовий збір у розмірі 768,40 грн. та користувалася послугами адвоката, за які сплатила 3000грн., тому вважає, що відповідач повинен також відшкодувати їй ці витрати.

Просить суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 страхові виплати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 13989,36 грн, а також судові витрати у розмірі 3768,40 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто із Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 недоотримані страхові виплати (з урахуванням суми індексу інфляції) разом у розмірі 13989,36 грн., що увійшла до складу спадщини відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 квітня 2018 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

У задоволенні вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3000грн. відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував та порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам, що призвело до прийняття незаконного рішення суду в частині стягнення з відповідача коштів в розмірі 13 989,36 грн.

Зазначив, що померлий ОСОБА_2 (чоловік позивачки) перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області як потерпілий на виробництві. З жовтня 2014р. по червень 2016р. перебував на обліку у Бахмутському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області як внутрішньо переміщена особа та отримував щомісячні страхові виплати. 09.06.2016р. у потерпілого ОСОБА_2 закінчився термін дії довідки внутрішньо переміщеної особи і на цій підставі страхові виплати були припинені йому Бахмутським відділенням управління Фонду. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що «предметом спору в даній справі є виплата позивачу успадкованих нею сум страхових виплат, а тому для її вирішення не має значення, звертався чи не звертався до відповідача чоловік позивача із заявою про продовження виплати йому страхових виплат, оскільки в даному випадку має значення факт звернення позивача про виплату їй після смерті чоловіка, успадкованих страхових виплат, оскільки саме позивач являється власником успадкованих страхових виплат. Крім того, в даному випадку немає правового значення для правильного вирішення спору, який саме Фонд припинив виплату щомісячної грошової суми, оскільки позивачем ставиться питання про успадкування зазначених сум, розмір яких відповідачем не оспорюється. Тобто, до складу спадщини увійшли суми страхових виплат, які були нараховані, але не сплачені Слов`янським відділенням управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецькій області, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по сплаті нарахованих, але не виплачених страхованих виплат, в порядку спадкування за законом зі Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області підлягають задоволенню».

Апелянт не погоджується з таким висновком, оскільки у своєму відзиві заперечував проти наявності нарахованої заборгованості Фонду соціального страхування України перед потерпілим Кондратенко С ОСОБА_3 і як наслідок цього - відсутністю сум, які можуть бути включені до складу спадщини. ОСОБА_2 за життя не скористався своїм правом на отримання належних йому сум страхових виплат за спірний період, не продовжив термін дії довідки внутрішньо переміщеної особи та не звернувся до робочих органів виконавчої дирекції Фонду з заявою про продовження з липня 2016р. страхових виплат як внутрішньо переміщена особа, будь-якої інформації не запитував, доказів переміщення з окупованої території не надавав. Тому виплата суми, зазначеної в свідоцтві про право на спадщину не може бути здійснена відповідачем, вона є неналежним доказом наявності нарахованої заборгованості по страховим виплатам ОСОБА_2 , бо не підтверджена правом померлої особи на її отримання в матеріалах справи відсутня довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та постанов Фонду про нарахування страхових виплат ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав i свобод внутрішньо переміщених ociб» від 29.10.2014р., №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно ч.8 цієї статті, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи видається структурним підрозділом місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення в день подання заяви, підписується та засвідчується уповноваженою посадовою особою цього структурного підрозділу без сплати будь-яких платежів та збopiв, включаючи як першу видачу такої довідки, так i в разі повторної її видачі у випадку втрати, пошкодження або з метою продовження її дії. Термін дії такої довідки становить шість місяців з моменту її видачі (редакція закону на момент виникнення спірних правовідносин). У випадку продовження дії обставин, що визначені у статті 1 цього Закону, термін дії такої довідки може бути продовжено на наступні шість місяців, для чого внутрішньо переміщена особа має повторно звернутися за фактичним місцем свого проживання до відповідного структурного підрозділу відповідної місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення.

Згідно п.6 Порядку оформлення та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014р. №509 (в редакції до 11.06.2016р.) строк дії такої довідки становить шість місяців з дата її видачі. У разі продовження дії обставин, що визначені в статті 1 Закону України Про забезпечення прав i свобод внутрішньо переміщених ociб, строк дії такої довідки може бути продовжений на наступні шість місяців, для чого внутрішньо переміщена особа має повторно звернутися за фактичним місцем свого проживання до уповноваженого органу.

Постановою КМУ від 08.06.2016р. №352 «Про внесення змін до постанови КМУ від 01.10.2014р. №509» були внесені зміни до Порядку оформлення i видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, які набули чинності з 11.06.2016р. Пунктом 6 нового Порядку встановлено, що довідка діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016р., яка не скасована i строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадав, передбачених статтею 12 Закону. В цій постанові законодавець встановив конкретний термін, з якого довідки вважаються безстроковими. Ця дата 20 червня 2016р.

Судом першої інстанції не була врахована та обставина, що ОСОБА_2 довідка була видана до 20.06.2016р. i станом на 20.06.2016р . закінчився строк її (довідки) дії (09.06.2016р), тому вона не є безстроковою i у органів Фонду не було законних підстав для нарахування та продовження страхових виплат потерпілому. На цій підставі кошти в розмірі 11547,06 грн. не були нараховані потепілому ОСОБА_2 у зв`язку iз відсутністю законних підстав для її нарахування та сплати.

Вважає, що судом першої інстанції булу порушено ряд нормативних актів, які передбачають здійснення Фондом соціального страхування України страхових виплат виключно після переміщення особи на територію, підконтрольну органам державної влади України, та виключно на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: ч.10 ст.7 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 29.10.2014 р. № 1706-VІІ; п.2 Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11 грудня 2014 року № 20 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 січня 2015 року за № 6/26451); ч. 3 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 р. № 1105-ХІV; п. 1 Постанови КМУ від 05.11.2014 р. № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Також послався в скарзі на практику Верховного Суду України. Так зазначив, що в постанові Верховного Суду України від 12.04.2017р. по справі №6-51цс17, в постанові від 27.04.2017р. по справі №243/2752/16-ц, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України прийшла до висновку, що не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території.

Для реалізації свого права на страхові виплати ОСОБА_2 необхідно було переміститися на територію, підконтрольну органам державної влади України, продовжити термін дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та звернутися до робочих органів виконавчої дирекції Фонду із заявою про призначення (продовження) страхових виплат та іншими документами, визначеними Порядком від 11.12.2014р. №20.

ОСОБА_2 за життя не скористався своїм правом на продовження страхових виплат, не продовжив термін дії довідки, а тому висновок суду про стягнення страхових виплат за спірний період є незаконним.

Скаржник також вважає, що лист Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 02.02.2018р. №04-08/325 не може бути доказом наявності нарахованої заборгованості перед ОСОБА_2 , оскільки на виконання рішення адміністративної комісії виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11 листопада 2015 року, доведеного листом ВД Фонду від 20 листопада 2015 року №1492-03-2 з 1 грудня 2015 року призупинено здійснення нарахування страхових виплат потерпілим на виробництві (членам їх сімей) у відділеннях Фонду, які переміщені на територію, що контролюється українською владою, в тому числі і в відділенні Фонду у Микитівському районі м. Горлівки. Починаючи з 01.12.2015р., Горлівське міське відділення у Микитівському районі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не здійснювало жодні нарахування страхових виплат. Крім того, починаючи з липня 2016р. потерпілий ОСОБА_2 не звертався за продовження страхових як внутрішньо переміщена особа до будь-яких інших відділень Фонду, а тому відповідні страхові виплати йому не нараховувались, не приймались будь-які постанови Фонду про призначення страхових виплат ОСОБА_2 за спірний період, а тому відсутні будь-які кошти, які можуть бути включені до спадщини.

Лист Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 02.02.2018р. №04-08/325 на суму 11547,06грн. не є доказом нарахованої заборгованості, а носить лише інформаційний характер про невиплачені суми, які могли бути нараховані ОСОБА_2 за умови продовження терміну дії довідки ВПО та звернення до органів Фонду за продовженням страхових виплат. Відповідно сума страхових виплат, яка зазначена у свідоцтві про право на спадщину також є неналежним доказом наявності нарахованої заборгованості по страховим виплатам ОСОБА_2 , бо не підтверджена правом померлої особи на її отримання.

Оскільки відсутні кошти, які належали б спадкодавцеві, вважають, що суд першої інстанції необґрунтовано посилається на ст.1227 ЦК України.

Навпаки, відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно ч.1 ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Зазначають, що управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення не мають права здійснювати страхові виплати за відсутності документів, що підтверджують право особи на страхові виплати.

Справи про страхові виплати внутрішньо перемішених осіб з незалежних від Фонда обставин залишилися у відділеннях, що знаходяться на окупованих територіях Донецької та Луганської областей, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі і оригінал справи потерпілого ОСОБА_2 .

Статтею 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999р. №1105-XIV та Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27.04.2007р. №24, постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018р. №11, встановлено обов`язкові документи для розгляду справ про страхові виплати. Відповідно до ч.1 ст.44 цього Закону Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи включно за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Виконавча дирекція Фонду у своїй діяльності керується Конституцією України, Законами України, нормативно-правовими актами Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціальної політики України, та іншими нормативно-правовими актами. Порядок здійснення страхових виплат внутрішньо переміщеним особам врегульовано Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 29.10.2014р. №1706-VII та постановами Кабінету Міністрів України: від 01.10.2014р. №509 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» (далі - постанова КМУ №509); від 08.06.2016р. №365 «Про затвердження Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Порядок №365); від 05.11.2014р. №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Вищезазначені нормативно-правові акти не передбачають призначення (продовження) страхових виплат потерпілим на виробництві або особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю потерпілого, без належним чином оформлених документів або на підставі електронної справи. Базовим Законом, чи будь-яким іншим законом України не передбачено формування, ведення чи використання електронної справи про страхові виплати.

Також неможливо погодитись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача страхових виплат з урахуванням індексу інфляції в розмірі 13989,36грн. на підставі ч.2 ст.625 ЦК України (11547,06 + 2442.30 грн).

Судом першої інстанції не було враховане те, що норми Цивільного кодексу України є загальними по відношенню до спеціального законодавства - Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999р. №1105-XIV, який регулює правовідносини у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування, а саме спірні правовідносини. Спеціальним законодавством встановлений інший, на відміну від ч.2 ст.625 ЦК України, механізм здійснення перерахунку страхових виплат, пов`язаного з інфляційними процесами, а тому посилання суду першої інстанції на ч.2 ст.625 ЦК України та стягнення на цій підставі з відповідача інфляційних втрат за весь час прострочення в розмірі 2442,30грн. є незаконним.

Також судом першої інстанції не врахована та обставина, що позивачем взагалі не додані докази звернення до робочих органів Фонду соціального страхування України з приводу спірного питання. Відсутня будь-яка відповідь органів Фонду за результатами розгляду цього звернення.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем та її представником не надано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в судовому засіданні, що проводилось в режимі відеоконференції з Окружним адміністративним судом Донецької області (м.Слов`янськ) підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач та її представник в судове засідання сулу апеляційної інстанції не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник позивача адвокат Деменкова Є.С. направила на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи через її знаходження на лікарняному, але підтверджуючих документів суду не надала.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , є дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.9).

Зі свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_1 , виданого 16 січня 2018 року Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у Центрально-Міському районі м. Горлівка Донецької області, про що зроблено відповідний актовий запис №79 (а.с.14).

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 квітня 2018 року державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріального контори Фоменко О.М., вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримала спадщину, яка складається з заборгованості по страховим виплатам, яка зберігається у Слов`янському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та належить померлому на підставі довідки №04/08-325 від 02 лютого 2018 року, виданої цим же відділенням виконавчої дирекції Фонду. Вартість майна 11547,06 грн. (а.с.15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору в даній справі є виплата позивачу успадкованих нею сум страхових виплат, а тому при вирішенні спору не має значення звертався чи не звертався до відповідача чоловік позивача із заявою про продовження виплати йому страхових виплат, оскільки в даному випадку має значення факт звернення позивача про виплату їй після смерті чоловіка, успадкованих страхових виплат, оскільки саме позивач являється власником успадкованих страхових виплат. Крім того, в даному випадку немає правового значення для правильного вирішення спору, який саме Фонд припинив виплату щомісячної грошової суми, оскільки позивачем ставиться питання про успадкування зазначених сум, розмір яких відповідачем не оспорюється. Тобто, до складу спадщини увійшли суми страхових виплат, які були нараховані, але не сплачені саме Слов`янським відділенням управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецькій області, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті нарахованих, але не виплачених страхованих виплат, в порядку спадкування за законом зі Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області підлягають задоволенню. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати позивачу успадкованої суми страхових виплат у розмірі 11547,06 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат за весь період такої невиплати, тобто з травня 2018 року по 01 вересня 2019 року, що передбачено ст.625 ЦК України.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо права позивача на отримання даних сум та їх розмір.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України ).

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 квітня 2018 року державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріального контори Фоменко О.М., вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , 1954 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримала спадщину, яка складається з заборгованості по страховим виплатам, яка зберігається у Слов`янському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та належить померлому на підставі Довідки №04/08-325 від 02 лютого 2018 року, виданої цим же відділенням виконавчої дирекції Фонду. Вартість майна 11547,06 грн. (а.с.15).

Відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області визнає, що до теперішнього часу зазначені суми позивачу не виплачені.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 за життя не скористався своїм правом на отримання належних йому сум страхових виплат, не звернувся до робочих органів виконавчої дирекції Фонду з заявою про продовження страхових виплат, як внутрішньо переміщена особа, а тому визначена сума підлягає коригуванню і виплата суми зазначеної у свідоцтві про право на спадщину не може бути здійснена, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до статті 1300 ЦК України зміни до свідоцтва про право на спадщину можуть бути внесені нотаріусом або в сільських населених пунктах - уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини лише за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину.

На вимогу одного із спадкоємців зміни до свідоцтва про право на спадщину можуть бути внесені за рішенням суду.

У зазначених випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 1301 ЦК України якщо буде встановлено, що особа, якій видане свідоцтво про право на спадщину, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, свідоцтво про право на спадщину за рішенням суду визнається недійсним.

На час розгляду справи апеляційним судом свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано ОСОБА_1 , недійсним не визнано.

Внесення в нього будь-яких змін за ініціативою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, або його підрозділів, крім визнання його недійсним, діючим законодавством не передбачено.

Оскільки свідоцтво про право на спадщину є діючим, відповідач має обов`язок здійснити ОСОБА_1 виплату заборгованості по страховим виплатам у сумі 11547,06 грн., що належали ОСОБА_2 та на час його смерті зберігалися у Слов`янському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема частину третю розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", в якій зазначено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначається Кабінетом Міністрів України, згідно постанов якого особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, і звернення до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, також є необґрунтованими.

Посилаючись на те, що жодними нормативними актами, що регламентують порядок здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг у період збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території, відповідач виходить з правової позиції Верховного Суду України, яка була викладена у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-51цс17.

Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №243/3505/16-ц (провадження 14-271цс18) від цієї правової позиції відступила, зазначивши, що відповідно до частини першої статті 7 Закону України від 15 квітня 2014 № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно з положеннями статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21 Конституції України).

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції (стаття 46 Конституції України).

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту (частина перша статті 92 Конституції України).

За пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України у справі про тлумачення терміна "законодавство" від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до статті 92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов`язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

Разом з тим за змістом пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000, виходячи з Конституції України Закон України "Про Рахункову палату Верховної Ради України" від 11 липня 1996 року, як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом. Закон не може бути змінений підзаконним правовим актом.

У межах своєї компетенції Кабінет Міністрів України видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом (стаття 117 Конституції України). Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України належать до категорії підзаконних.

У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-51цс17, та погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат.

гідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 цього рішення зазначено, що наведених міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдови за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров`я". Однак навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів у межах своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Україна від зобов`язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки у постанові Верховної Ради України N 462-VIII від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод", зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", від 10 жовтня 2014 року № 531 "Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на які посилається відповідач, регламентують порядок призначення, продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам. Проте вони не стосуються спадкоємців, які мають право на отримання неодержаних за життя померлим страхових виплат, що увійшли до складу спадщини.

Проте, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, стягуючи належні позивачу суми саме зі Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, не врахував, що Слов`янське відділення є відокремленим підрозділом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також поясненнями представника відповідача в судовому засіданні апеляційного суду.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до статті 15 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Отже, Слов`янське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не може бути відповідачем у цій справі, оскільки не має статусу юридичної особи.

Належним відповідачем у цій справі є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, яке є юридичною особою.

Відповідно до пункту 4 частини першої, частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Стягнення належних позивачу коштів не з юридичної особи, а з відокремленого підрозділу юридичної особи, який не може бути відповідачем у справі і відповідно боржником у виконавчому провадженні, призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення відповідних недоотриманих страхових виплат, що увійшли до складу спадщини, саме з юридичної особи, в даному випадку - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с.1).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають їй відшкодуванню за рахунок відповідача.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 152,6грн. (а.с.63, 66).

Апеляційний суд дійшов висновку про часткове (у зв`язку із порушенням норм процесуального права) задоволення апеляційної скарги відповідача. Але, оскільки висновок суду першої інстанції щодо суті спору є вірним, підстави для відшкодування відповідачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення недоотриманої спадщини у вигляді страхових виплат, задовольнити частково.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Свободи, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) недоотримані страхові виплати з урахуванням суми індексу інфляції у розмірі 13989 (тринадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 36 коп., що увійшли до складу спадщини відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 квітня 2018 року державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори Фоменко О.М., після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на відшкодування витрат по сплаті судового збору 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 21 січня 2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв