Справа № 462/2127/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Сех Г.В.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника відповідачів ОСОБА_5 , третьої особи ОСОБА_6 , представника третьої особи Скочко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про відновлення становища, яке існувало до порушення,

в с т а н о в и в:

Позивачка у квітні 2019 року звернулась до суду з позовом, уточнившиви подальшому позовні вимоги,про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання відповідачів демонтувати відеокамери зовнішньої системи відеонагляду, встановлені на фасаді та у під`їзді будинку АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_2 . У листопаді 2018 року відповідачами, які також проживають у вказаному будинку, самовільно, без згоди мешканців інших квартир будинку, було встановлено зовнішню систему відеонагляду. Відеокамери системи зовнішнього відеонагляду встановлено на фасаді будинку та у під`їзді таким чином, що це дозволяє відеокамерам знімати та накопичувати відзняту інформацію не тільки про відповідачів, членів їх сім`ї чи осіб, які входять чи виходять з належної відповідачам квартири, а всіх без винятку осіб, які заходять на прибудинкову територію, а також входять чи виходять з під`їзду будинку, в тому числі позивача та членів її сім`ї, серед яких є неповнолітні діти. Внаслідок встановлення системи зовнішнього відеонагляду відповідачі отримали можливість знімати та накопичувати відзняту інформацію про обставини особистого життя позивача та членів її сім`ї без їх згоди на це, чим порушили право позивача на особисте життя та його таємницю надане законом, а саме ч.3 ст.301, ч.1 і ч.2 ст.307 ЦК України. Також зазначає, що вона має підстави вважати, що відповідачі за допомогою встановленої ним системи зовнішнього відеонагляду можуть здійснювати збирання конфіденційної інформації про позивача та членів її сім`ї, чим можуть порушуватись вимоги ч.2 ст.32 Конституції України. За наведених обставин позивачка просить суд зобов`язати відповідачів демонтувати відеокамери зовнішньої системи відеонагляду, встановленні на фасаді та у під`їзді будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 13 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву.

07 червня 2019 року відповідачка ОСОБА_3 подала відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову повністю. Обґрунтовує його тим, що подання позивачкою даного позову обумовлено неприязними стосунками між ними як сусідами. Це викликане тими обставинами, що чоловік позивачки обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження), потерпілим у якому є її чоловік ОСОБА_4 (матеріали даного кримінального провадження розглядаються Залізничним районним судом м. Львова). Також зазначає, що чинним законодавством не передбачено отримання від уповноважених органів та установ відповідних дозволів на встановлення відеокамер. Встановлення відеокамер не заборонено законом та не суперечить моральним засадам суспільства, тим більш, якщо такі заходи були вжиті з метою захисту та безпеки, а також направленні не забезпечення прав людини.

01 липня 2019 року позивачка подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що причиною звернення з даним позовом стали неправомірні дії відповідачки, якими було порушено право позивачки на особисте життя та його таємницю, а також право на захист інтересів особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відео зйомок і як наслідок порушено конституційну вимогу, яка встановлює заборону втручання в її особисте та сімейне життя.

Ухвалою від 11 липня 2019 року за клопотанням представника позивачки до участі у справі залучено в якості третьої особи Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради.

Ухвалою від 11 липня 2019 року за клопотанням представника позивачки до участі у справі залучено співвідповідача ОСОБА_4 , який є власником квартири АДРЕСА_3 .

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та відповіді на відзив і додатково пояснили, що між позивачкою та відповідачами, які є її сусідами, склалися неприязні стосунки. Так, Позивачка проживає у квартирі АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 відповідачі у квартирі АДРЕСА_3 , який розрахований на три окремі квартири. У листопаді 2018 року відповідачі самовільно, без згоди мешканців інших двох квартир, встановили зовнішню систему відеонагляду, зокрема одну відеокамеру встановили на фасаді будинку біля вікна своєї квартири на другому поверсі, а другу відеокамеру над вхідними дверима своєї квартири таким чином, що це дозволяє здійснювати відеофіксацію не тільки відповідачів та членів їх сім`ї, але й всіх осіб, які входять чи виходять з будинку, в тому числі позивачки та членів її сім`ї, чим порушено законні права позивачки та інших мешканців будинку. З підстав викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та заяві про уточнення позовних вимог просять позов задовольнити.

Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позову не визнали та пояснили, що двоповерховий будинок АДРЕСА_1 складається з трьох квартир, при цьому квартири АДРЕСА_6 і АДРЕСА_4 розміщені АДРЕСА_7 другому АДРЕСА_7 у вказаному будинку належить відповідачу ОСОБА_4 . Сім`я відповідачів періодично проживає у заміському будинку, у зв`язку з чим було встановлено сигналізацію у їхній квартирі АДРЕСА_7 . Зазначили, що між відповідачами і позивачкою та її чоловіком вже тривалий час існують неприязні відносини і часто виникали конфлікти. Під час одного із конфліктів, який мав місце у вересні 2018 року, чоловік позивачки заподіяв ОСОБА_4 тілесні ушкодження, з приводу чого він звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою. На даний час Залізничним районним судом м.Львова розглядається кримінальне провадження відносно чоловіка позивачки за частиною 1 ст.125 КК України. Після зазначеної події у листопаді 2018 року відповідачі з метою захисту свого майна та життя і здоров`я встановили дві відеокамери, зокрема одну відеокамеру встановили на фасаді будинку біля вікна своєї квартири, яка проглядає частину вулиці, де паркується їхній автомобіль, а другу відеокамеру встановили над вхідними дверима квартири, яка проглядає лише сходову клітку другого поверху. Між тим, чинним законодавством не передбачено отримання дозволів на встановлення відеокамер спостереження в житловому будинку від відповідних органів. Ствердили, що відеокамери за своїми технічними характеристика призначенні для спостереження в реальному часі, а архівування та збереження відеоінформації не здійснюється, оскільки система відеонагляду технічно не передбачає такої функції. Твердження позивачки, що відповідачі слідкують за нею і членами її сім`ї, знімають їх, є лише її припущенням і не відповідають дійсності. Вважають, що встановленням системи відеоспостереження жодним чином не порушено законних прав позивачки та інших мешканців будинку. Просять в позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_6 позов підтримала та зазначила, що встановленням відповідачами відеокамер також порушено і її законні права, як мешканки квартири АДРЕСА_8 . Просить позов задовольнити.

Представник третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради позов підтримала частково та зазначила, що питання щодо встановлення відеокамер спостереження у багатоквартирного будинку має вирішуватися за згодою всіх власників квартир. Вважає, що встановленням відеокамери над вхідними дверима квартири відповідачів, яка проглядає сходову клітку другого поверху, жодним чином не порушуються законні права мешканців квартир, які розміщені на першому поверсі будинку. Щодо відеокамери на фасаді будинку, яка проглядає вхід в будинок, вважає, що встановленням такої без згоди інших мешканців будинку порушуються їхні законні права. Просить позов задовольнити частково.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно статтей 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом, двоповерховий будинок АДРЕСА_1 складається з трьох квартир, при цьому квартири АДРЕСА_9 на другому поверсі будинку. Позивачка ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_4 , третя особа ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_6 , а відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_7 вказаного будинку. Сім`я відповідачів періодично проживає у заміському будинку, у зв`язку з чим ними було встановлено сигналізацію у квартирі АДРЕСА_7 .

Також встановлено, що між позивачкою, її чоловіком та відповідачами тривалий час існують неприязні відносини, часто виникали конфлікти. Під час одного із конфліктів у вересні 2018 року чоловік позивачки заподіяв ОСОБА_4 тілесні ушкодження, з приводу чого останній звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою. На даний час Залізничним районним судом м.Львова розглядається кримінальне провадження відносно чоловіка позивачки за частиною 1 ст.125 КК України. Після зазначеної події у листопаді 2018 року відповідачі з метою захисту свого майна та життя і здоров`я встановили дві відеокамери, зокрема одну відеокамеру встановили на фасаді будинку біля вікна своєї квартири, яка проглядає частину вулиці, де паркується їхній автомобіль, а другу відеокамеру встановили над вхідними дверима квартири, яка проглядає лише сходову клітку другого поверху.

Наведе стверджується показаннями позивачки, відповідачів та третьої особи, а також долученими до матеріалів справи фотознімками.

Оцінюючи фотознімки, надані сторонами по справі, суд зазначає, що по знімках, на яких зображено дві камери відеоспостереження, що розташовані на фасаді будинку та на сходовій клітці біля вхідних дверей квартири відповідачів, неможливо встановити, в яку саме сторону та під яким кутом нахилу і з яким граничним кутом огляду направлені ці камери. Однак з даних знімків вбачається, що вхідні двері квартир № АДРЕСА_6 та № АДРЕСА_4 , що розміщені на першому поверсі будинку, камерами не проглядаються, що також в суді визнали позивачка та третя особа.

З пояснень відповідачів встановлено, що встановлені ними дві відеокамери не здійснюють збереження інформації, яка є результатом зйомки, дана інформація на камеру та інші носії не записується і не зберігається, що також підтверджується довідкою ТОВ «Охорона - Комлекс -Титан» від 13.01.2020 року №6, відповідно до якої, система відео нагляду, яка функціонує у АДРЕСА_10 , призначена для спостереження в реальному часі. Архівування та збереження масивів інформації система відеонагляду технічно не передбачає.

Суд не приймає до уваги покликання позивачки, що встановлені відповідачами відеокамери здійснюють функцію по запису інформації, підключені до будь-якого інформаційного носія, яка має функцію накопичення та збереження інформації з подальшим її відтворенням, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження цього і таке спростовується показаннями відповідачів та довідкою ТОВ «Охорона - Комлекс -Титан» від 13.01.2020 року №6.

Щодо незаконного, а саме без отримання відповідного дозволу від компетентного органу на встановлення камер відеоспостереження на фасаді житловому будинку та біля вхдних дверей квартири відповідачів, то суд вважає, що дане твердження позивачки є помилковим, оскільки на час розгляду справи в суді чинним законодавством не передбачено жодного порядку щодо встановлення камер відеоспостереження на фасадах житлових будинках та у під`їздах, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність для цього згоди сусідів. Тобто, встановлення камер відеоспостереження є правом власника об`єкта приватної власності, в даному випадку квартири.

Відповідно до ст.32 Конституції України, ст.301 Цивільного кодексу України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За змістом ст.307 Цивільного кодексу України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 307 Цивільного кодексу України поширюється на всі суспільні відносини, в тому числі і на правовідносини, що стосуються використання житла приватними власниками.

Під поняття «фото-, кіно-, теле- чи відеозйомка» підпадає процес фіксації фактів на відповідний фото-, кіно-, теле- чи відео носій.

Згідно статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

З урахуванням цього, власник не має права знімати своїх сусідів на фото-, кіно- чи відеоплівки без їх згоди. Але використовувати технічні засоби, в тому числі й телекамери (відео реєстратор) для контролю та спостереження, що встановлюється з метою охорони будинку (квартири) біля входу до них має право, без фіксації на фото-, кіно-, теле- відео плівку (тобто без зберігання інформації для її використання).

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Між тим позивачкою, всупереч вказаних вимог, не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що встановленням камер спостереження здійснюється втручання в її особисте життя та особисте життя членів її сім`ї, в тому числі і належних доказів на підтвердження того, що встановлені відповідачами відеокамери мають технічну можливість здійснювати саме запис (фіксацію подій на відеоплівку чи на носій в електронному вигляді).

Таким чином, аналізом наявних в матеріалах справи доказів суд дійшов висновку, що відеонагляд встановлено відповідачами виключно з метою створення безпечних умов проживання і цим права сусідів по будинку не порушуються, в приватне життя громадян вони не втручаються, оскільки приватне життя відбувається в їх квартирах, а не на прибудинковій території та в під`їзду будинку.

За таких обставин, встановлення та експлуатація відповідачами камер відеоспостереження не порушує законних прав та свобод позивачки, тому позовні вимоги провідновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання відповідачів демонтувати відеокамери зовнішньої системи відеонагляду, які встановленні на фасаді та у під`їзді будинку, є необґрунтованими та безпідставними.

З урахуванням викладеного, оцінивши та дослідивши в сукупності всі зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Судові витрати на підставі ст.141 ЦПК України необхідно залишити за позивачкою.

На підставі ст.ст. 12, 81, 141, 264-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про відновлення становища, яке існувало до порушення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_11 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_10 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_10 .

Третя особа: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_12 .

Третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Виговського, 34.

Повний текст рішення складено 23.01.2020 року.

Суддя: