ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1171/20 Номер провадження 22-ц/814/2518/20Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником - адвокатом Хлистун Іриною Миколаївною на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 жовтня 2020 року (ухвалене суддею Чувановою А.М., відомості щодо дати кладення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права на нерухомість за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права на нерухомість за набувальною давністю.

В обґрунтування вимог зазначив, що згідно з рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів №124 від 24.04.1996 року затверджено розподіл жилої площі, згідно якого 3-кімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана для заселення гр. ОСОБА_2 . Позивач зареєстрований та проживає у зазначеній квартирі з 28 червня 1996 року. Рішенням Полтавської міської ради, на виконання спільної постанови адміністрації та комітету профспілки УБР «Укрбургаз», було надано вище зазначену квартиру ОСОБА_2 . Вищевказаний об`єкт нерухомості не належить до комунальної власності міста та на балансі Полтавського ВБР ФБУ «Укрбургаз» АТ «Укргазвидобування» не обліковується. Таким чином, позивач проживає та відкрито користується спірною квартирою, яка немає власника з 1996 року, але отримати її у власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» немає можливості, оскільки квартира немає власника, належного балансоутримувача та не передана до комунальної власності міста. Вказував, що на вказану квартиру не претендують інші особи, оскільки квартира була надана позивачу у постійне користування і він отримав майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до рішення Октябрського районного суду, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , а саме: виділено в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,7 кв.м, лоджію 5,6 кв.м, та місця загального користування: коридор 10 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, кухня 9,6 кв.м, ванна 2,6 кв.м.

У зв`язку з чим, позивач просив суд визнати за ОСОБА_2 право власності на житлову кімнату площею 12,7 кв.м, лоджію 5,6 кв.м, та місця загального користування: коридор 10 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, кухня 9,6 кв.м, ванна 2,6 кв.м, шафа 0,5 кв.м в квартирі АДРЕСА_2 в порядку набувальної давності.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права на нерухомість за набувальною давністю відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу,в якій прохає рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 жовтня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не надав належну оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи.

Зокрема вказує, що ОСОБА_2 зайняв житло на підставі Ордеру на вселення, але термін дії ордеру спливає протягом 10 днів. Спірна квартира була передана за Договором від ПДБК Полтавському УБР «Укрбургаз», але не була поставлена на баланс підприємства, та не передана до комунальної власності міста. На даний час житло не має власника. Вказує, що з цього моменту право проживання мало бути підтверджене договором оренди, користування або власності. Однак, жодних документів ОСОБА_2 не підписував та не реєстрував. Тобто, з моменту спливу терміну дії ордеру на вселення ОСОБА_2 незаконно знаходився в цій квартирі, але про неправомірність свого знаходження в даному житлі ОСОБА_2 не знав. Вказує, що позивач добросовісно користувався майном, але зареєструвати своє право власності на житло він немає. Крім того, зазначив, що права власності на квартиру члени сім`ї не мають, а права та порядок користування частиною житла, наданого їм рішенням Октябрського районного суду (справа №2-3356/08) їх не позбавляють, отже вони також можуть відповідно до ст. 41 Конституції України набути право власності на виділену їм частку майна в порядку визначеному законом.

Від відповідача Полтавської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначив, що правові підстави на набуття права власності за набувальною давністю ОСОБА_2 відсутні, оскільки спірна квартира виділялася на склад сім`ї з 4-х осіб, так крім нього користувачами спірної квартири є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Тобто, ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем спірної частини квартири на момент отримання ним майна. Крім того, зазначив, що відповідачем по справі має бути попередній власник майна, а саме: Полтавське відділення бурових робіт Філії Бурове управління «Укрбургаз» Акціонерного товариства «Укргазвидобування». Вказує, що Територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради є неналежним відповідачем у справі. Також зазначив, що органом уповноважений управляти майном Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради є Управління майном комунальної власності міста.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів №124 від 24.04.1996 року 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка передана від ПДБК Полтавському УБР «Укрбургаз» за договором, надано гр. ОСОБА_2 на склад сім`ї з 4-х осіб, відповідно до спільної постанови адміністрації та комітету профспілки УБР «Укрбургаз» (а.с.10).

Згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави (справа №2-3356/08), встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , а саме: виділено в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,7 кв.м, лоджію 5,6 кв.м, та місця загального користування: коридор 10 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, кухня 9,6 кв.м, ванна 2,6 кв.м (а.с.20).

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем спірної частини квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що позивач - не єдиний користувач квартири, і хоч йому судом і виділено в користування кімнату, проте судом виділені в загальне користування приміщення, на які позивач претендує як власник за набувальною давністю, що безсумнівно є зазіханням на конституційні права колишніх членів сім`ї ОСОБА_2 . Тому суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, ВПВС погодилася з правовим висновком КЦС ВС, викладеним у постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, про те, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. ВПВС додатково визначила, що однією з умов набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є добросовісність особи саме на момент заволодіння нею чужим майном. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 01 серпня 2018 року № провадження 61-19156св18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто, позивач, як володілець майна, повинен бути впевненим у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 , як співробітнику Полтавського ВБР ФБУ «Укрбургаз», було надано у користування житлову площу у вигляді 3-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , згідно рішення спільного засідання адміністрації і профспілкового комітету Полтавського ВБР ФБУ «Укрбургаз» від 21.03.1996 року (а.с.11).

Позивач з часу вселення був обізнаний, що квартира перебувала у віданні підприємства, він вселився в квартиру на підставі ордеру, користується цим житлом на підставі відповідного правого акту, тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на зазначену кімнату, лоджію та місця загального користування на підставі ст.344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при заволодінні чужим майном він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірне житлове приміщення. При цьому, сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем спірної частини квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що позивач був обізнаний про власника спірного нерухомого майна, а отже знав, що заволодів чужою річчю, тому його володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Також слід зазначити, що підстави на набуття права власності за набувальною давністю ОСОБА_2 відсутні, оскільки спірна квартира виділялася на склад сім`ї з 4-х осіб, так крім нього користувачами спірної квартири є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Тобто, ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем спірної частини квартири на момент отримання ним майна.

Посилання апелянта на те, що права власності на квартиру члени сім`ї не мають, а права та порядок користування частиною житла, наданого їм рішенням Октябрського районного суду (справа №2-3356/08) їх не позбавляють, отже вони також можуть відповідно до ст. 41 Конституції України набути право власності на виділену їм частку майна в порядку визначеному законом є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Це при тому, що оскільки частина квартири, яку позивач прохає передати йому у власність, в натурі не виділялася, а тому не є окремим об`єктом цивільних прав.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником - адвокатом Хлистун Іриною Миколаївною залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 15 грудня 2020 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Т.В. Одринська _______________ О.О. Панченко