ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 січня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1387/19

Головуючий у першій інстанції - Савченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/134/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді - Губар В.С.,

суддів: Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення судового рішення - м. Мена Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення - 04 листопада 2019 року

УСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.11.2009 року у розмірі 12110,47 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 заборгованості за кредитом не погашав, внаслідок чого станом на 16.07.2019 року утворилась заборгованість у сумі 12110,47 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість, яка складається із заборгованості: за кредитом - 5583,17 грн., по процентам за користування кредитом - 5374,42 грн., заборгованості за пенею та комісією - 100 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 552,88 грн.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 5583 грн. 17 коп. заборгованості за кредитним договором.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та неустойкою та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені позовні вимоги, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Апелянт наголошує, що відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах надання банківських послуг не доводить, що він не був ознайомлений з цими документами і не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та не спростовує наявність кредитної заборгованості. Відповідач своїм підписом у анкеті-заяві засвідчив згоду з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах.

Зазначає, що у заяві позичальника вказана базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), початкова сума кредитного ліміту, тип кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», валюта кредиту. Наголошує, що довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» особисто підписана позичальником. У вказаній довідці вказана базова відсоткова ставка за користування кредитом, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів, проте суд першої інстанції цю довідку безпідставно не взяв до уваги.

Стверджує, що суд безпідставно відмовив у стягненні заборгованості по відсоткам за користування кредитом, які передбачені умовами надання кредиту, оскільки відсоткова ставка була визначена при укладенні договору.

На думку апелянта правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 не можуть бути застосовані при вирішенні цього спору.

Апелянт посилається на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 року по справі № 127/7543/17, якою визначено, що наявність довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки та виписка за рахунком боржника доводять факт отримання відповідачем кредитної картки та її використання.

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту сторонами не оскаржується, а тому не може бути предметом перегляду апеляційним судом.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошті у добровільному порядку відповідачем не повернуті, тому з урахуванням ч. 2 ст. 530 ЦК України визнав за необхідне стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 5583,17 грн.

За висновком суду, позивачем не доведено, що при укладенні договору з відповідачем банком дотримані вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та повідомлено споживача про умови кредитування та узгоджено зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Умови та правила надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на які посилається позивач, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що 04 листопада 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку разом з Тарифами банку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. ).

З матеріалів справи убачається, що отримання банківської карти ОСОБА_1 не заперечує і до банку із заявою про закриття карткового рахунку не звертався.

В судовому засіданні 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 не заперечив щодо користування кредитними коштами (а.с. 47-48).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладення кредитного договору з відповідачем є доведеним.

Згідно з наданим АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості станом на 16 липня 2019 року, заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 04.11.2009 року становить 12110,47 грн. і складається із заборгованості: за кредитом - 5583,17 грн., по процентам за користування кредитом - 5374,42 грн., заборгованості за пенею та комісією - 100 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 552,88 грн. (а.с. 5-7).

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна СОNTRAKT", Унівесальна «GOLD" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку - повна версія Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua (а.с. 7, 9-32).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що у заяві позичальника від 04 листопада 2009 року, на яку посилається банк у позовній заяві, та довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільговий період», яка підписана позичальником, базова процентна ставка за кредитним лімітом становить 2,5 % на місяць із розрахунку 360 днів у році (а.с. 8-9).

У довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільговий період», яка підписана позичальником передбачено: процента ставка (в місяць) на суму несанкціонованого перебільшення ліміту кредитування - 3,75 %; штраф при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим договором, більше ніж 30 днів - 500 грн. + 5 % суми; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості.

Проте, у доданих до позовної заяви Умовах та Правилах надання банківських послуг підпис позичальника відсутній.

Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, сплачувати проценти на умовах, визначених сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, пеню та комісію.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 листопада 2009 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, тарифів банку як невід`ємні частини кредитного договору.

Втім, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач ОСОБА_1 розмуів і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Умови та правила надання банківських послуг, а також актуальні Тарифи, що розміщені на офіційному сайті позивача https://privatbank.ua (а.с.8 на звороті), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (04 листопада 2009 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05 серпня 2019 року).

Отже, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих доказів про конкретно запропоновані відповідачу Тарифи, Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують ознайомлення відповідача з цими документами на час укладення кредитного договору.

Надані позивачем витяг з умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка підписана останньою. Лише особистий підпис позичальника може свідчити про прийняття ним запропонованих банком умов та достовірно підтвердити приєднання як другої сторони до запропонованого договору (а.с. 10-15).

Окрім того, перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує, що позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження які саме та в якій кількості кредитні картки видавались ОСОБА_1 та термін їх дії, а також не надано детальної виписки по рахунку.

Враховуючи викладене, апеляційний суд знаходить, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

З огляду на викладене, пеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Твердження апелянта щодо неможливості застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Беручи до уваги наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, під час вирішення спору враховує наведений висновок суду касаційної інстанції.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні відсотків, штрафів та пені за користування кредитними коштами базується не на відсутності для цього правових підстав в цілому, а за безпідставністю цих вимог банку через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 04 листопада 2009 року та враховуючи, що надані банком витяг з Тарифів та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України). В ході судового розгляду позивач підстави позову, в тому числі щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами, не змінював, вимоги щодо захисту порушенного права, який не суперечить закону, відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України, позовна заява банку не містить. Процесуальний закон не наділяє суд повноваженнями розглядати і вирішувати вимоги з інших правових підстав, ніж ті, що були заявлені в суді першої інстанції.

Інші докази та пояснення учасників справи судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по відсотках, штрафів, пені за користування кредитними коштами. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: