Єдиний унікальний номер 233/2571/19
Номер провадження 22-ц/804/152/20
Донецький апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року

м. Бахмут

Справа № 233/2571/19

Провадження № 22-ц/804/152/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Біляєвої О. М. (суддя-доповідач), Будулуци М. С., Папоян В. В.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області в складі судді Мартиненко В. С. від 16 жовтня 2019 року, ухвалене в м. Костянтинівці Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 10 квітня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 62499/31/к (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП), відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 34 000 грн 00 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом 28 % річних, а з моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат 38 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 10 квітня 2016 року.

Унаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором станом на 09 квітня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 40 533 грн 66 коп., яка складається із: 13 210 грн 00 коп. заборгованості за кредитом; 22 634 грн 11 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом; 4 689 грн 55 коп. інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 40 533 грн 66 коп., а також понесені ним судові витрати.

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2019 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 08 листопада 2019 року про внесення виправлення) позов задоволений частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором № 62499/31/к від 10 квітня 2013 року станом на 09.04.2019 в розмірі 21 277 грн 96 коп., яка складається з: 13 210 грн 00 коп. заборгованості за кредитом, 3 378 грн 41 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4 689 грн 55 коп. інфляційного збільшення заборгованості за період з 01.05.2016 по 28.02.2019.

В частині вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом 19 255 грн 70 коп. відмовити.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, тому позивач має право на повернення 13 210 грн 00 коп. заборгованості за кредитом, 3 378 грн 41 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4 689 грн 55 коп. інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту.

Відмовляючи у стягненні решти процентів за користування кредитом, суд посилався на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування.

У листопаді 2019 року Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просило скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 19 255 грн 70 коп. процентів за користування кредитом та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував умови кредитного договору, зокрема пункти 4.3, 1.4, 7.1, і висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, викладений в постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, в ухвалі від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012, а також висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, тому дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні нарахованих після закінчення строку кредитування процентів. Висновок суду про віднесення сплаченої позичальником суми комісії за надання кредиту, яка передбачена умовами договору, на погашення заборгованості не відповідає вимогам ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою передбачено право банку самостійно встановлювати ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

На час перегляду справи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який повідомлений про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі в порядку, передбаченому частиною другою статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», не надійшов.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 10 квітня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 62499/31/к (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП), відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 34 000 грн 00 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом 28 % річних, а з моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат 38 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 10 квітня 2016 року.

Згідно з поданими позивачем доказами, внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором станом на 09 квітня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 40 533 грн 66 коп., яка складається із: 13 210 грн 00 коп. заборгованості за кредитом; 22 634 грн 11 коп. заборгованості по процентам; 4 689 грн 55 коп. інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту.

Установивши, що позичальник належно не виконав зобов`язання за кредитним договором, суд попередньої інстанції дійшов висновку про порушення законних прав позивача на повернення кредиту та сплату процентів, які підлягають захисту.

В силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Установлено, що позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві ОСОБА_1 Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 36 місяців по 10 квітня 2016 року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати кредиту і процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців, - по 10 квітня 2016 року, а також право банку в односторонньому порядку одноразово продовжити строк дії договору на 30 календарних днів у разі наявності заборгованості позичальника по договору на 0-00 годину останнього дня дії договору у зв`язку з відсутністю можливості кредитодавцем списати грошові кошти з поточного (карткового) рахунку з причини їх відсутності (п. 7.1 Договору).

З урахуванням наявності заборгованості позичальника по договору на 0-00 годину останнього дня дії договору суд дійшов висновку про продовження строку його дії до 09 травня 2016 року.

Відтак у межах строку кредитування до 09 травня 2016 року ОСОБА_1 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 01 числа кожного місяця, згідно з графіком. Починаючи з 10 травня 2016 року, ОСОБА_1 мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України не тотожні.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов`язання.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Донецький апеляційний суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на те, що зі спливом визначеного договором строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 10 травня 2016 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Урахувавши наведене, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі, тому дійшов правильного висновку про зменшення розміру заборгованості за процентами.

Щодо доводу скарги про помилковість такого висновку суду, то суд апеляційної інстанції відхиляє його з таких мотивів.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, дана норма підлягає застосуванню після закінчення визначеного у договорі строку повернення кредитних коштів, тобто після 10 травня 2016 року.

Матеріалами справи підтверджується, що останній щомісячний платіж відповідач здійснив 11.02.2015, тому починаючи з наступного дня він користувався простроченою сумою кредиту.

Згідно з п. 4.3 Договору, на який Банк посилається в апеляційній скарзі в обґрунтування своїх вимог, проценти за користування простроченою сумою кредиту нараховуються на прострочену суму кредиту та фактичну кількість днів користування кредитом, включаючи день виникнення простроченої заборгованості та не включаючи день погашення такої заборгованості за ставкою, яка визначається як сума ставки, визначеної в п.1.4 Договору та 5 % процентів річних.

Пункт 1.4 Договору передбачає, що процентна ставка за користування кредитом є фіксованою. З моменту укладання договору до моменту припинення здійснення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладання цього Договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, становить 28 % річних. З моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладання цього Договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, до закінчення строку дії Договору становить 38 % річних. Момент припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладання цього Договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, визначається як перше число календарного місяця, наступного після спливу двох календарних місяців, протягом яких здійснювалось зарахування заробітної плати та інших виплат на поточний (картковий) рахунок від підприємства-роботодавця, відкритий у кредитодавця.

Аналіз наведених положень Договору дає підстави для висновку, що сторони договору погодили розмір процентів за користування кредитом, у тому числі у разі прострочення сплати суми кредиту, в межах визначеного договором строку його погашення. При цьому пункт 4.3 Договору не містить будь-яких посилань на те, що ним передбачено проценти за неправомірне користування кредитом, а саме: після настання строку його погашення.

За таких обставин посилання у скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема ч. 2 ст. 625 ЦК України, і не врахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, в ухвалі від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, не є прийнятним.

Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне зазначити, що пред`являючи до суду даний позов про стягнення заборгованості, зокрема по процентам, позивач на підтвердження позовних вимог надав розрахунок загальної суми заборгованості (без наведення обчислення суми боргу), довідку про стан заборгованості станом на 09.04.2019, довідку по рахунку, а також рух коштів по рахунку для обліку заборгованості по нарахованим процентам за кредитним договором (ас. 18-37), які не містять відомостей щодо розміру процентної ставки, застосованої при обчисленні суми боргу за процентами.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що умова Договору (п. 1.6) про сплату позичальником кредитодавцю плати (комісії) за надання останнім супутніх послуг, які пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, є нікчемною.

Так, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 10 квітня 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за управління кредитом, і це є підставою для тлумачення таких положень на користь споживача.

У статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату комісії за отримання та обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу (п. 1.6 Договору). Тобто, комісія нарахована за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію супутніх послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно застосував вищенаведені норми матеріального права.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на незастосування судом до спірних правовідносин частини чотирнадцятої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з якою банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, слід відхилити з таких підстав.

Як зазначалось, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів», який у даних правовідносинах є спеціальним. Статті 11, 18 цього Закону (у наведеній редакції) були чинними на час укладення спірного кредитного договору, тому при його укладенні, визначенні істотних умов, у тому числі щодо сплати комісії, сторони з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, яке є обов`язковим, мали виходити саме з цих положень закону.

Встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що після спливу строку кредитування банк позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, а умова договору про сплату комісії є нікчемною.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

З урахуванням вимог частин першої і другої статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені заявником, не відшкодовуються.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» залишити без задоволення, заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Біляєва

М. С. Будулуца

В. В. Папоян

Дата складення судового рішення - 21 січня 2020 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва