ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 639/9336/16-ц

провадження № 22ц/818/3997/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретарів Колосовської А.Р., Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представниця відповідача ОСОБА_4 ,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , представниця позивача за зустрічним позовом - Літвінова А.С.,

відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 , представник відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року в складі судді Єрмоленко В.Б.

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_3 з 05 листопада 1999 року перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею.

Вказала, що за час шлюбу вони за спільні кошти придбали нежиле приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36,0 кв м за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 .

Зазначила, що вона користувалась та користується цим приміщенням. Проводила у ньому ремонтні роботи, придбала меблі, сплачувала за водовідведення, замовляла воду, технічні роботи з обслуговування приміщення, прочистку та ремонт каналізації. Це приміщення необхідно їй для виконання професійної діяльності та зберігання дитячих речей.

Вказала, що відповідач постійно перешкоджає їй у користуванні цим приміщенням, яке є однокімнатним, що унеможливлює спільне користування ним.

Зазначила, що також під час шлюбу придбаний будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який ОСОБА_3 продав без її згоди.

Вказала, що за час шлюбу за спільні кошти також придбані автомобілі: FORD ESCORT, 1991 року випуску, вартістю 74 400,00 грн, FORD FOCUS, 2003 року випуску, вартістю 154 380,00 грн, FORD SIERRA, 1988 року випуску, вартістю 86 490,00 грн, ВАЗ 21113, 2001 року випуску, вартістю 57 800,00 грн, ЗАЗ 110308, 2003 року випуску, вартістю 42 070,00 грн, які відчужено чоловіком без її згоди. Отже, Ѕ частина вартості автомобілів, що належить їй, складає 349 071,00 грн.

Зазначила, що вищевказане майно продано чоловіком без її згоди та відома. Укласти договір про поділ нерухомого майна відповідач відмовляється.

Просила:

визнати за нею право власності на Ѕ частину спільної сумісної власності подружжя - нежитлового приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36,0 кв м по АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 серпня 2007 року, реєстровий № 3790;

припинити право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36,0 кв м по АДРЕСА_1 з грошовою компенсацією вартості Ѕ частки цього нежитлового приміщення в розмірі 90 065,00 грн, яка внесена на депозитний рахунок суду, визнавши за нею право особистої власності на нежитлове приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36,0 кв м по АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 серпня 2007 року, реєстровий № 3790;

стягнути з ОСОБА_3 на її користь у порядку розподілу спільного майна подружжя шляхом сплати грошової компенсації вартості Ѕ частини спільного майна, набутого подружжям під час шлюбу, у вигляді

будинку за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 60,9 кв м, житловою площею 48,9 кв м, площа земельної ділянки 1500,00 кв м, у розмірі 141 501,00 грн;

автомобіля FORD FOCUS, 2003 року випуску, червоний, № двигуна НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , 77 190,00 грн;

автомобіля FORD SIERRA, 1988 року випуску, синій, № двигуна НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , 43 245,00 грн;

автомобіля ВАЗ 21113, 2001 року випуску, зелений, № кузова НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , 28 900,00 грн;

автомобіля ЗАЗ 110308, 2003 року випуску, червоний, № двигуна НОМЕР_8 , № кузова НОМЕР_9 , 21 035,00 грн;

автомобіля FORD ESCORT, 1991 року випуску, червоний, № кузова НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , 37 200,00 грн,

які незаконно відчужено чоловіком без згоди дружини; всього на суму 349 071,00 грн;

стягнути з ОСОБА_3 на її користь сплачений судовий збір у розмірі 5292,02 грн.

У подальшому 25 липня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про відкликання позову в частині стягнення з ОСОБА_3 в порядку розподілу спільного майна подружжя шляхом сплати компенсації вартості Ѕ частини будинку загальною площею 60,9 кв м, житловою площею 48,9 кв м, розташованого по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,1500 га (а. с. 119, том 2).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 липня 2020 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову у вказаній частині та закрито провадження у справі в цій частині.

Не визнавши позов, у квітні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності.

Зустрічний позов мотивовано тим, що спірне нежитлове приміщення придбано у серпні 2007 року для використання у його підприємницькій діяльності. Йому надано дозвіл на розміщення об`єктів торгівлі в цьому приміщенні у 2008 році, та це приміщення є місцем здійснення його підприємницької діяльності, зазначено у свідоцтві платника єдиного податку та картці обліку об`єкту торгівлі.

Вказав, що він оплачував ремонтні роботи у цьому приміщенні, придбане для роботи крісло, ноутбук тощо.

Зазначив, що ОСОБА_1 за час спільного проживання фактично не вкладала кошти у бюджет сім`ї. Її доходи були мінімальними. Тривалий час вона не працювала і сім`ю фактично утримував тільки він.

Вказав, що усі автомобілі ним відчужено у період шлюбу та отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї.

Просив визнати право власності на нежитлове приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36,0 кв м по АДРЕСА_1 за ним та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 Ѕ частину вартості вказаного нежитлового приміщення у розмірі 90 065,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; позов ОСОБА_3 задоволено; визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36,0 кв м по АДРЕСА_1 з одночасним припиненням права власності на зазначене нежитлове приміщення ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості часток майна подружжя в розмірі 90 065,00 грн, половину вартості відчуженого автомобіля FORD ESCORT, 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_11 , у розмірі 37 200,00 грн., а всього 127 265,00 грн; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено; скасовано арешт об`єкту нерухомого майна та заборону його відчуження, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 лютого 2017 року, а саме нежитлового приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36,0 кв м по АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий № 3790 від 06 серпня 2007 року.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не звернув увагу на те, що у спірному нежитловому приміщенні торгівля товарами ОСОБА_3 не здійснюється. Реєстрація його місця здійснення господарської діяльності є лише формальною, що підтверджується перевіркою поліції. Вказала, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні цим майном, тоді як вона замовляла ремонтні роботи щодо цього приміщення, придбавала меблі. Зазначила, що вона також є підприємцем, тому спірне приміщення необхідно їй для здійснення підприємницької діяльності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

07 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, яку залишено без задоволення, оскільки по - перше, не надано доказів причин відкладення, по-друге, в суді вапеляційної інстанції представниця відповідача надавала пояснення, висловлювала свою позицію та позицію ОСОБА_3 щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що спірне нежитлове приміщення використовується ОСОБА_3 як місце здійснення підприємницької діяльності, тому при поділі майна подружжя право власності на це майно необхідно визнати за ним з відповідною компенсацією Ѕ частини його вартості на користь ОСОБА_1 . Щодо компенсації Ѕ частини вартості транспортних засобів суд першої інстанції виходив з того, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню в порядку компенсації лише Ѕ частина вартості автомобіля FORD ESCORT, 1991 року, в сумі 37 200,00 грн, оскільки цей автомобіль продано у червні 2016 року, тобто вже після припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами. У задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення вартості інших транспортних засобів відмовлено, оскільки вони відчужені під час шлюбу, та позивачка не довела, що кошти, отримані відповідачем від їх реалізації, використані не в інтересах сім`ї та без її згоди.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 05 листопада 1999 року до 12 грудня 2016 року (а. с. 5, том 1, а. с. 182, том 2).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 57-58, том 1).

У вересні 2014 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак позовну заяву залишено без розгляду за її клопотанням (а. с. 103, том 2).

У березні 2016 року шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинено.

Під час перебування у шлюбі, а саме 06 серпня 2007 року ОСОБА_3 набув у власність нежитлові приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36,0 кв м по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий № 3790, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А. Право власності ОСОБА_3 на зазначене нерухоме майно зареєстроване належним чином, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 10, том 1).

Зазначені нежитлові приміщення є предметом іпотеки, як вбачається з договору іпотеки нерухомого майна від 06 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А. за № 3794, а також відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек (а. с. 6-7, 10, зворот, том 1).

ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем. Як вбачається з копій картки обліку об`єкту торгівлі від 16 серпня 2017 року та 15 січня 2020 року, дозволу на розміщення об`єктів торгівлі від 05 травня 2008 року та свідоцтва платника єдиного податку від 01 січня 2012 року місцем здійснення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 є магазин з реалізації непродовольчих товарів по АДРЕСА_1 (а. с. 182-184, том 1, а. с. 154, том 2).

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що вона з 01 квітня 1998 року по 20 лютого 2001 року працювала у Акціонерному товаристві «Харківський коксовий завод»; з 01 березня 2001 року по 28 листопада 2011 року - у Науково-виробничій фірмі «Алекс»; з 28 листопада 2011 року по 30 вересня 2012 року - у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Віконна майстерня»; з 01 жовтня 2012 року працює у Товаристві з обемеженою відповідальністю «ТРП Таргет» на посаді головного бухгалтера (а. с. 95-100, том 2).

З 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, що займається діяльністю у сфері бухгалтерського обліку й аудиту, консультування з питань оподаткування (а. с. 147-150, том 2).

ОСОБА_1 надано товарні чеки від 03 березня 2015 року № 56 та 30 вересня 2015 року б/н, якими підтверджується придбання нею офісних меблів: стола, стільця та крісла (а. с. 151, том 1), а також квитанції від 25 жовтня 2017 року та 12 квітня 2018 року на оплату водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 152-153, том 1).

01 липня 2016 року ОСОБА_1 укладено з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8 договір підряду № 171 на виконання робіт з прочистки та ремонту каналізації у нежитловому приміщенні підвалу за адресою: АДРЕСА_1 та підписано акт здачі-прийняття робіт № 46 від 06 липня 2016 року (а. с. 145-147, 148).

Крім того, 03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 укладено договір поставки № 03/10 щодо постачання питної води за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 149-150, том 1).

Натомість, ОСОБА_3 07 жовтня 2015 року укладено договір № 731 на виготовлення і установлення металопластикових конструкцій за вказаною адресою та оплачено їх вартість (а. с. 70-73, том 2).

З висновку за заявою ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року вбачається, що вона зверталась до поліції із заявою щодо перешкод їй з боку ОСОБА_3 у користуванні нежитловим приміщенням підвалу по АДРЕСА_1 , однак перевірку припинено (а. с. 143, 144, том 1).

З довідки Новобаварського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 23 квітня 2020 року вбачається, що в ході розгляду звернення ОСОБА_1 встановлено, що у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , є підвал, у якому перебував ОСОБА_3 , який пояснив, що здійснює продаж автозапчастин, як з магазину, так і через інтернет. У приміщенні відсутній торгівельний зал, не забезпечено інформування споживачів про ціни, що дає підстави вважати, що у вказаному приміщенні торгівля непродовольчими товарами не здійснюється (а. с. 193, том 2).

Як вбачається зі звіту про визначення ринкової вартості нежитлових приміщень підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36,0 кв м, по АДРЕСА_1 від 28 жовтня 2016 року їх вартість становить 460 000,00 грн (а. с. 13, том 1).

Разом з тим, висновком судової оціночно-будівельної експертизи № 15490 від 19 лютого 2018 року встановлено, що ринкова вартість нежитлових приміщень підвалу № IV-VIII в літ. Б-1, загальною площею 36,0 кв м, по АДРЕСА_1 станом на лютий 2018 року складає 180 130,00 грн (а. с. 117-135, том 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 внесено у рахунок відшкодування Ѕ частини вартості нерухомого майна на депозит суду по 90 065,00 грн, що підтверджується квитанціями (а. с. 154, 155, том 1, а. с. 152, 153, том 2).

Як вбачається зі звіту про визначення вартості автомобіля марки FORD SIERRA, 1988 року випуску, станом на 12 листопада 2018 року його вартість складає 86 490,00 грн (а. с. 219-231, том 1).

Зі звіту про визначення вартості автомобіля марки ВАЗ 21113, 2001 року випуску вбачається, що станом на 12 листопада 2018 року його вартість складає 57 800,00 грн (а. с. 232-241, том 1).

Як вбачається зі звіту про визначення вартості автомобіля марки FORD FOCUS, 2003 року випуску, станом на 12 листопада 2018 року його вартість складає 154 380,00 грн (а. с. 242-255, том 1).

Зі звіту про визначення вартості автомобіля марки ЗАЗ 110308, 2003 року випуску, вбачається, що станом на 12 листопада 2018 року його вартість складає 42 070,00 грн (а. с. 1-12, том 2).

Як вбачається зі звіту про визначення вартості автомобіля марки FORD ESCORT, 1991 року випуску, станом на 12 листопада 2018 року його вартість складає 74 400,00 грн (а. с. 13-25, том 2).

Зі звіту про визначення середньої ринкової вартості автомобіля № 442/20 від 27 травня 2020 року вбачається, що середня ринкова вартість автомобіля марки FORD ESCORT, 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_11 , без огляду по наданим документам на дату дослідження становить 32 280,00 грн (а .с. 165-181, том 2).

ОСОБА_3 надано копію договору купівлі-продажу автомобіля FORD ESCORT, 1991 року випуску, від 31 травня 2008 року, укладеного між ним та ОСОБА_9 (а. с. 192, том 2).

Однак, як вбачається з інформації Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України від 13 лютого 2019 року № 31/2011-216, автомобіль ЗАЗ 110308, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_13 , був зареєстрований за ОСОБА_3 з 13 квітня 2011 року по 12 серпня 2014 року та перереєстрований в Кіровоградській області на іншу особу. Автомобіль FORD ESCORT, 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_11 , був зареєстрований за ОСОБА_3 з 24 жовтня 2003 року по 25 червня 2016 року, перереєстрований в Черкаській області. Автомобіль FORD FOCUS, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_14 , був зареєстрований за ОСОБА_3 з 16 квітня 2010 року по 15 вересня 2011 року, перереєстрований в Харківській області (а. с. 51-55, том 2).

З інформації Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України від 26 жовтня 2018 року вбачається, що автомобіль FORD SIERRA, 1988 року випуску, 15 квітня 2003 року знято з обліку для реалізації (а. с. 31-32, том 2).

Автомобіль ВАЗ-21113, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , з 20 вересня 2006 року зареєстрований за ОСОБА_3 , що підтверджується листом Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області від 07 травня 2019 року (а. с. 82-83, том 2).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі 1500,00 грн щомісяця з індексацією відповідно до закону, починаючи з 12 грудня 2016 року до досягнення дітьми повноліття (а. с. 59-60, том 1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 року збільшено розмір аліментів до 2500,00 грн щомісячно (а. с. 183-184, том 2).

Станом на 01 серпня 2019 року та 01 лютого 2020 року ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів перед ОСОБА_1 не має (а. с. 155, том 2).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року визначено місце проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_1 (а. с. 185-190, том 2).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (стаття 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц, провадження № 61-33697св18; від 31 березня 2020 року у справі № 394/1155/14-ц, провадження N 61-38828св18; від 08 квітня 2020 року у справі № 638/9020/14, провадження № 61-17269св18; від 28 травня 2020 року у справі № 520/7492/16, провадження № 61-16921 св18; від 02 вересня 2020 року у справі № 318/1863/17, провадження № 61-1747св19.

Майно фізичної особи - підприємця є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але при доведеності цього інший з подружжя має право врахування цього майна при поділі майна подружжя, а не на поділ майна, яке використовується у підприємницькій діяльності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 306/3460/14-ц (провадження № 61-18495св18), від 10 липня 2019 року у справі № 613/1521/14-ц (провадження № 61-22363св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 553/1271/18, провадження № 61-15186св19.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне нежитлове приміщення придбано за рахунок належних подружжю коштів, що ними не спростовано та не заперечується.

Оскільки спірне нежитлове приміщення використовується ОСОБА_3 як місце здійснення підприємницької діяльності, його поділ є недоцільним, оскільки позбавить його можливості продовжувати свою господарську діяльність. Відповідно до наведених норм матеріального права, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, в порядку поділу цього майна його слід залишити у особистій приватній власності ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 натомість має право отримати грошову компенсацію половини його вартості.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не здійснювала підприємницьку діяльність у спірному нежитловому приміщенні, оскільки стала підприємцем лише у лютому 2020 року, значно пізніше звернення до суду з цим позовом.

ОСОБА_1 замовляла ремонтні роботи та декілька разів оплачувала послуги з водопостачання щодо спірного нежитлового приміщення, однак цього не достатньо для констатації факту використання нею приміщення для здійснення професійної діяльності як підприємцем та необхідності присудження цього майна саме їй.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що у спірному нежитловому приміщенні торгівля товарами ОСОБА_3 не здійснюється, реєстрація його місця здійснення господарської діяльності є лише формальною, що підтверджується перевіркою поліції, є необґрунтованими, оскільки висновок поліції за результатами її звернення, яким встановлена відсутність торгівельного залу у вказаному приміщенні, не свідчать, що спірне нежитлове приміщення не використовується ОСОБА_3 у професійній діяльності.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні цим майном, не можуть бути взяті до уваги, оскільки з відповідним позовом щодо усунення перешкод у користуванні власністю вона до відповідача не зверталась.

Твердження ОСОБА_1 , що необхідно залишити нерухоме майно за тим з батьків, з ким проживають діти, є безпідставними, оскільки в силу вимог частини 3 статті 70 СК України проживання разом з одним з подружжя дітей є підставою для збільшення його частки при поділі майна за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Однак, у даному разі вирішується питання щодо присудження майна одному з подружжя з виплатою грошової компенсації іншому, а не про фактичний поділ. Крім того, матеріали справи не свідчать про те, що розмір аліментів, які отримує ОСОБА_1 на утримання дітей, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Заборгованості зі сплати аліментів відповідач не має.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо залишення нежитлового приміщення у власності ОСОБА_3 з виплатою ним ОСОБА_1 відповідної компенсації Ѕ частини його вартості є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Погоджується судова колегія і з висновком суду в частині відмови ОСОБА_1 у стягнення грошової компенсації Ѕ частини вартості автомобілів, набутих подружжям під час шлюбу, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя Ѕ частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди одного з подружжя на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Такий правовий висновок викладено у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03 травня 2018 року, справа № 755/20923/14-ц, провадження № 61-10442св18.

Судом встановлено, що на дату продажу спірних транспортних засобів: FORD SIERRA - 15 квітня 2003 року, FORD FOCUS - 15 вересня 2011 року, ЗАЗ 110308 - 12 серпня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім`єю, вели спільне домашнє господарство. Після відчуження вказаного майна сторони також досить тривалий час, до березня 2016 року, проживали спільно, вели спільне господарство.

Таким чином, безпідставними є доводи ОСОБА_1 , що їй не було відомо про відчуження цих автомобілів, і згоди на це вона не давала, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 686/24197/16-ц, провадження № 61-18347св19.

Крім того, автомобіль ВАЗ-21113, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , з 20 вересня 2006 року зареєстрований за ОСОБА_3 , що підтверджується листом Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області від 07 травня 2019 року (а. с. 82-83, том 2).

Отже, цей автомобіль досі перебуває у власності відповідача, та відомостей про реєстрацію права власності на нього за іншою особою немає.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки судове рішення в оскаржуваній частині перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення в оскаржуваній частині судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишенню без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

В іншій частині рішення суду не переглядалося та оскаржувалося.

У зв`язку зі складністю справи повний текст судового рішення складено відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.