Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 520/16295/15-ц

провадження № 61-12274св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Позов обґрунтовувало тим, що 27 квітня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 910.14762, за яким останній отримав грошові кошти на придбання автомобіля марки «Infiniti FX». Для забезпечення кредитного договору між сторонами укладений договір застави зазначеного транспортного засобу.

Посилаючись на те, що відповідач не виконує умови кредитного договору, позивач просив: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 квітня 2012 року № 910.14762 звернути стягнення на користь позивача на предмет застави - автомобіль марки «Infiniti FX», 2007 року випуску, номер шассі НОМЕР_1 , оранжевого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , належного на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу та укладання ПАТ «Ідея Банк» від імені ОСОБА_1 договору відчуження; надати ПАТ «Ідея Банк» право вчиняти від імені ОСОБА_1 усі дії, необхідні для зняття автомобіля з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; вилучити у ОСОБА_1 (або інших осіб) зазначений автомобіль та передати в управління ПАТ «Ідея Банк» на період до реалізації транспортного засобу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «Infiniti FX», 2007 року випуску, номер шассі НОМЕР_1 , оранжевого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26 квітня 2012 року НОМЕР_3 , шляхом здійснення продажу вказаного автомобіля та укладення ПАТ «Ідея Банк» від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем (в особі уповноваженого представника ПАТ «Ідея Банк») в рахунок погашення заборгованості у розмірі 339 134,12 грн за кредитним договором від 27 квітня 2012 року № 910.14762 на користь АТ «Ідея Банк».

Надано право ПАТ «Ідея Банк» (в особі уповноваженого представника) проводити всі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних/недержавних органах/установах для оформлення відчуження автомобіля, в тому числі підписувати від імені ОСОБА_1 договір

купівлі-продажу вказаного автомобіля під час його укладення з іншою особою-покупцем, знімати автомобіль з обліку за місцем звернення у одному з Центрів надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), отримувати нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого або викраденого, отримувати акт огляду автомобіля.

Вилучено у ОСОБА_1 , 1964 року народження, або в інших осіб автомобіль марки «Infiniti FX», 2007 року випуску, номер шассі НОМЕР_1 , оранжевого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , та передано в управління ПАТ «Ідея Банк» на період реалізації автомобіля. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, що є підставою для звернення стягнення на предмет застави та надання банку відповідних повноважень.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не дотримався вимог Закону України від 18 листопада 2003 року № 1255-ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон № 1255-ІV) щодо виконання імперативного обов`язку до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр) відомості про звернення стягнення на предмет застави, що унеможливлює задоволення позову про звернення стягнення на заставне майно, а отже, і вилучення автомобіля.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У червні 2019 року АТ «Ідея Банк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що застосування апеляційним судом Закону № 1255-ІV є помилковим, не відповідає єдиній правозастосовчій практиці Верховного Суду, зокрема практиці застосування статті 27 Закону № 1255-ІV.

У грудні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 рокусправу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 27 квітня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 910.14762, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 235 468 грн, у тому числі на купівлю (фінансування купівлі) автомобіля марки «Infiniti FX», 2007 року випуску, номер шассі НОМЕР_1 , оранжевого кольору (т. 1, а. с. 11-12).

Строк користування кредитними коштами за вказаним кредитним договором встановлено до 27 квітня 2016 року (т. 1, а. с. 12).

Частина грошових коштів була перерахована на купівлю (фінансування купівлі) зазначеного автомобіля, решта - перерахована на фінансування страхового платежу та інших витрат, пов`язаних із купівлею автомобіля .

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 , яка діяла на підставі доручення від ОСОБА_1 , укладений договір застави вказаного автомобіля, який належав відповідачу на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію автомобіля (т. 1, а. с. 14, 15).

Згідно з пунктом 2 розділу 6 договір застави діє до повного виконання сторонами зобов`язань за кредитним договором (т. 1, а. с. 14).

Відповідно до розрахунку загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Ідея Банк» становить 339 134,12 грн (т. 1, а. с. 21).

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Статтею 24 Закону № 1255-ІV визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Згідно зі статтею 25 Закону № 1255-ІV обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 202/29241/13-ц (провадження № 14-118цс18) за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, стягнення грошових коштів після наведення змісту статей 24, 25 Закону № 1255-ІV дійшла висновку, що «встановивши, що позивач не виконав вимоги, передбачені статтею 24 Закону № 1255-ІV, та не надав витягу з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених статтею 25 зазначеного Закону, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні вимог до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави».

У справі, що переглядається, апеляційний суд витлумачив зазначену постанову Великої Палати Верховного Суду як таку, що містить висновки щодо застосування статей 24, 25 Закону № 1255-ІV, які мають враховуватися у цій справі.

Зокрема, скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові про звернення стягнення на предмет застави, апеляційний суд дійшов висновку, що за змістом статтей 24, 25 Закону № 1255-ІV умовою звернення стягнення на предмет застави рухомого майна, яке здійснюється у судовому порядку, є обов`язок заставодержателя зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Суд апеляційної інстанції помилково витлумачив зміст висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 202/29241/13-ц (провадження № 14-118цс18). У вказаній справі , в якій предметом позову були також вимоги про звернення у судовому порядку стягнення на предмет застави, йшлося про застосування статей 24 та 25 Закону № 1255-ІV в аспекті дотримання заставодавцем обов`язку підтвердити наявність чи відсутність інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог статті 24 зазначеного Закону - письмового повідомлення всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

У справі, рішення у якій є предметом касаційного перегляду, йдеться про інше, а саме про те, чи зобов`язаний обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження у судовому порядку, перед пред`явленням позову до суду зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження з метою повідомлення про це заставодавця, а не обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про що йшлося у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду.

Отже, висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/29241/13-ц (провадження № 14-118цс18), не підлягають врахуванню судами у цій справі, оскільки стосуються інших правовідносин.

Водночас суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 202/26417/13-ц (провадження № 61-3582 св 18). У вказаній справі Верховний Суд погодився з висновком місцевого суду, з яким у цій частині погодився й апеляційний суд, що оскільки позивач обрав спосіб звернення стягнення за рішенням суду, а не шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса чи інший позасудовий порядок, то обов`язок зареєструвати початок процедури звернення стягнення в такому випадку виникає у обтяжувача лише після набрання чинності рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави.

Таким чином, у справі що переглядається апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права - статті 24, 25 Закону № 1255-ІV.

Відповідно частково заслуговують доводи касаційної скарги про помилковість застосування апеляційним судом вказаних норм матеріального права.

Проте, оцінюючи, чи вплинуло таке помилкове тлумачення апеляційним судом норм матеріального права на результат вирішення апеляційним судом справи, Верховний Суд виходить з такого.

У цій справі АТ «Ідея Банк» заявило вимоги про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі -покупцю від імені відповідача - власника предмета застави.

Проте нормами Закону «Про заставу» та Закону № 1255-ІV не передбачено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі - покупцю від імені власника предмета застави.

Не передбачено такого способу звернення стягнення і договором застави, укладеного сторонами.

У постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 278/3093/18 (провадження

№ 61-9670) Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки ні нормами Закону «Про заставу», ні Закону № 1255-ІV, ні умовами договору заставине передбачено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі - покупцю від імені власника предмета застави, то такі вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, саме з наведеної підстави позов банку про звернення стягнення на предмет застави задоволенню не підлягає, а не з підстав, на які послався суд апеляційної інстанції.

Наведене дає підстави для часткового задоволення вимог касаційної скарги та зміни рішення суду апеляційної інстанції з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування рішення апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки апеляційний суд дійшов по суті правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позову, проте помилився у зазначенні підстави відмови у позові, то рішення підлягає зміні з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

У решті рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає зміні, внаслідок чого вимоги заявника не задовольняються, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У решті постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик