РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі - Рибачик О.А.,

за участю представника відповідачів - адвоката Луцик О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця ОСОБА_3 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 08.10.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04.08.2018 року. Позивач стверджує, що станом на дату смерті заборгованість Позичальника перед АТ КБ «ПриватБанк» становила 12 261,81 грн., на підтвердження чого до позову додає розрахунок.

Відповідачем - 1 - ОСОБА_1 та її представником - адвокатом Луцик О.А. у відповідності до ст. 178 ЦПК України подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначають, що ОСОБА_1 не може бути відповідачем по даній справі, оскільки у відповідності до статей 1222, 1282 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки остання не перебувала із ним у родинних відносинах (шлюб між ними було розірвано 10.01.2017 року), і з ним не проживала на момент його смерті, а тому не може нести відповідність за його зобов`язаннями як спадкодавця. Тому позовні вимоги не визнали в повному обсязі, та просили суд відмовити у їх задоволенні, оскільки пред`явлені до неналежного відповідача.

Відповідачем - 2 - ОСОБА_2 та її представником - адвокатом Луцик О.А. у відповідності до ст. 178 ЦПК України подано до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнають. Вказують, що згідно ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину; кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Разом з тим, з моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 до сьогодні не відомо, що входить у склад спадщини після його смерті; у Спадковому реєстрі по вказаній спадковій справі з моменту її заведення взагалі відсутні відомості про коло спадкоємців після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Тобто, не визначено на підставі належних, достовірних та допустимих доказів, ні склад спадщини, ні дійсне коло спадкоємців після смерті боржника, місцем смерті якого згідно свідоцтва вказано: с. Кораблище Млинівського району Рівненської області.

Крім того, зазначає, що підписання 08.10.2007 року Заяви № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не може бути договором приєднання (публічною офертою); зазначає, що нарахування будь якої заборгованості по вказаній заяві № б/н від 08.10.2007 року є безпідставним та необґрунтованим, на підтвердження чого також надає розрахунок. Вказує, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якими банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів ОСОБА_3 не підписувались. Цей документ також не містить дати його підписання представником позивача.

Зауважила, що відсутні підтвердження того, що ці Умови та Правила були додатком до Заяви № б/н від 08.10.2007 року. Крім того, зазначає, що Витяг з Тарифів обслуговування картки не містить підпису позичальника, не датований як документ. Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не можна вважати складовими частинами договору.

При цьому посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17-ц; провадження № 14-131цс19).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, просить суд їх задоволити.

Представник відповідачів - адвокат Луцик О.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, вказала, що позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є належними відповідачами по даній справі у відповідності до ст.ст. 1222, 1282 ЦК України, також не надано належного обґрунтування розміру невиконаного зобов`язання, тобто не доведено факт прийняття спадщини та обсягу спадкового майна. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши думку представника відповідачів - адвоката Луцик О.А., дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено що ОСОБА_3 звернувся до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 08 жовтня 2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 04 серпня 2018 року.

Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З 01 грудня 1996 року Відповідач - 1 - ОСОБА_1 перебувала із спадкодавцем у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 01 грудня 1995 року. Проте, 10 січня 2017 року на підставі спільної заяви подружжя від 09 грудня 2016 року шлюб між ними було розірвано, про що 10 січня 2017 року складено відповідний актовий запис № 3 у Рівненському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 10 січня 2017 року.

Згідно відмітки про місце реєстрації проживання у паспорті ОСОБА_1 вказано, що 06 липня 2016 року ОСОБА_1 знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , про що зроблено запис Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради.

Згідно Адресної картки АДРЕСА_1 відомості про ОСОБА_1 взагалі відсутні. Зі слів ОСОБА_1 згідно відзиву, з липня 2016 року по даний момент вона перебуває у цивільному шлюбі та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, належними та допустимими доказами доведено той факт, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки шлюб між ними розірвано - 10 січня 2017 року, і вона не є такою що прийняла спадщину, оскільки з 06 липня 2016 року не проживала із спадкодавцем, а змінила адресу свого місця проживання з 06 липня 2016 року на адресу: АДРЕСА_2 .

Зазначені факти мають істотне значення для правильного вирішення даної справи, та основною підставою для відмови у задоволені позову Банку як кредитору спадкодавця у стягненні з ОСОБА_1 будь-якого боргу померлого.

Така правова позиція підтверджується тим, що згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Спадкування за законом має місце, коли й оскільки воно не змінене заповітом. ОСОБА_3 за життя заповіту не склав, тому у випадку спадкування його прав та обов`язків, воно здійснюється за законом.

Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Тобто при спадкуванні за законом майно переходить до зазначених у законі спадкоємців відповідно до встановленої черговості (ст. 1258 ЦК України). Підставами закликання до спадкування за законом (черговість) можуть бути шлюбні відносини, родинні чи сімейні стосунки, усиновлення, знаходження на утриманні спадкодавця не менше п`яти років до його смерті. Цивільне законодавство встановлює п`ять черг спадкоємців за законом (статті 1261-1265 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі і народжені після його смерті, батьки померлого, той з подружжя, який його пережив. До другої черги спадкоємців за законом законодавець відносить рідних братів та сестер спадкодавця, його бабу та діда як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до відкриття спадщини, віднесені до спадкоємців, які мають право на спадкування у четверту чергу. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї, а також інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно

Реалізація права на спадкування спадкоємцем, закликаним до спадкування, здійснюється шляхом прийняття ним спадщини з подачею до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття в шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного терміну, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї.

З огляду на зазначені вище обставини та докази, що їх підтверджують, ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , тому жодні претензії, що стосуються спадщини ОСОБА_3 , не можуть пред`являтися до ОСОБА_1 , тому вона не може бути відповідачем у даній цивільній справі, адже претензії по погашенню боргу спадкодавця можуть бути пред`явлені тільки до спадкоємців, до числа яких Відповідачка - 1 не належить і не може належати.

Дослідивши надані по справі докази та перевіривши наведені у відзивах доводи, судом також встановлено, що за своє життя ОСОБА_3 звернувся до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 08 жовтня 2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що позичальник ніби то підтверджує свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. До позовної заяви Банком додано Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку»; ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, який проте не містить ні дати ні підпису ОСОБА_3 .

На противагу твердженню Позивача, згідно вказано Заяви № б/н встановлено кредитний ліміт у розмірі 2 800,00 грн., а не 20 000,00 грн. як вказано Банком у позовній заяві. Доказів встановлення позичальнику саме такого розміру кредитного ліміту, тобто більшого ніж 2 800,00 грн. позивачем не надано. При цьому позовна заява та розрахунок не містять даних про те, коли змінювався розмір кредитного ліміту та який розмір мав кредитний ліміт після кожної такої зміни. Тобто будь-яке збільшення кредитного ліміту здійснювалося Банком в односторонньому порядку без погодження з ОСОБА_3 .

У Заяві № б/н від 08 жовтня 2007 року ОСОБА_3 умови та порядок зміни процентної ставки, порядок та умови збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань, порядок обчислення та розміри відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів), дії банку при нарахуванні відсотків у випадку недостатності коштів та вичерпання кредитного ліміту, не зазначені.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів позичальник, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 08 жовтня 2007 року Заяву № б/н, а також те, що вказані документи на момент отримання Позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку та умов збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань, сплати неустойки (пені, штрафів).

У позовній заяві Банком зазначеного, що при встановлені та зміні кредитного ліміту він керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг», на підставі яких Позичальник при укладені Договору про надання банківських послуг ніби то дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Отже, умови надання послуг залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). При цьому, Тарифи, Умови та Правил надання послуг неодноразово змінювались з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з даним позовом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Позичальнику Умови та правила банківських послуг, за відсутності у Заяві домовленості сторін про умови та порядок нарахування пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, умов та порядку збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань, вказані Позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з ОСОБА_3 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тобто підпис спадкодавця - ОСОБА_3 міститься тільки у Заяві № б/н від 08 жовтня 2007 року, а з долученими до позову Банку - Витягом з «Умов надання банківських послуг в ПриватБанку»; ресурс Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ ОСОБА_3 не був ознайомлений, його підпис під вказаним Витягом відсутній, і взагалі даний Витяг не датований як документ, тому у Банку відсутні правові підстави змінювати умови кредитування, в тому числі змінювати кредитний ліміт. А тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Всупереч твердженням Позивача, між сторонами не було погоджено, що загальне боргове зобов`язання згідно п. 2.1.1.12.1 «Умов та прави надання банківських послуг» включатиме в себе повернення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів.

Зважаючи на доданий Позивачем розрахунок заборгованості, Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредитної заборгованості спадкодавця, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за кредитом, щомісячну комісію за обслуговування карти. При тому, що у Заяві № б/н від 08 жовтня 2007 року ОСОБА_3 як позичальника зобов`язання зі сплати вказаних вище платежів відсутні.

Тому Судом наданий розрахунок Позивача не може бути взятий до уваги. Адже, як зазначає Банк даний розрахунок здійснено згідно з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку» АТ КБ «ПриватБанк», разом з тим вказані «Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку» не є складовою договору, вони не підписувалися позичальником, а доданий до позову витяг навіть не містить дати його підписання представником Позивача, ці Умови та Правила не є і додатками до підписаної ОСОБА_3 Заяви № б/н від 08 жовтня 2007 року. Таким чином, обґрунтованим є висновок Відповідача про те, що при виконанні кредитного зобов`язання всі сплачені кошти ОСОБА_3 були спрямовані на погашення тіла кредиту, а не відсотків за користування кредитом, пені чи будь які інші послуги Банку, адже підписаній спадкодавцем заяві таких умов не передбачено.

Таким чином, відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення вимог Позивача, зважаючи на доданий до позову розрахунок в розрізі підстав нарахування кожного платежу (розрахунок заборгованості). Адже по-перше, згідно Заяви № б/н від 08 жовтня 2007 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Будь-яке збільшення кредитного ліміту здійснювалося Банком в односторонньому порядку, без погодження з позичальником. Доказів встановлення позичальнику кредитного ліміту більшого ніж 2 800,00 грн. Позивачем не надано.

Тому, належним та обґрунтованим слід вважати долучений до матеріалів справи розрахунок за кредитними зобов`язаннями між Банком та позичальником - ОСОБА_3 , наданий Відповідачем на доведення безпідставності позовних вимог. Згідно якого загальний розмір сплачених позичальником коштів на погашення кредиту становить 91 351,69 грн., з яких 13 876,40 грн. Банк безпідставно спрямував на погашення відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом. Тому, виходячи із розміру позовних вимог - 12 261,81 грн., у позичальника на момент його смерті не було жодної заборгованості перед Банком, як наслідок позовні вимоги є недоведеними та безпідставними.

Отже, підписана ОСОБА_3 Заява № б/н від 08 жовтня 2007 року не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами на залишок заборгованості, щомісячної комісії за обслуговування карти, пені та інші платежі, оскільки така заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Тому, керуючись нормами законодавства України, що регулюють відповідні правовідносини, та зазначеними нижче правовими висновками Верховного Суду, при здійсненні розрахунку заборгованості Банк не має правових підстав нараховувати відсотки за користування кредитом, що він здійснює посилаючись на п. 2.1.1.12.2 Умов, згідно якого в разі непогашення Клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені витрати, за користування кредитом Клієнт сплачує Банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Банк безпідставно включає у розрахунок заборгованості відсотки за користування кредитом, посилаючись на п. 2.1.1.12.6 «Умов та правил надання банківських послуг» та на «Тарифи Банку», які, як вказує Позивач, розміщені на банківському сайті www.privatbank.ua/kredity/. Як визначено у п. 1.1.3.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг» Банк наділив себе також повноваженнями в односторонньому порядку змінювати Тарифи та інші невід`ємні частини договору. Нарахування подвійного розміру відсотків за користування кредитом, а також пені Банком здійснено також на підставі п. 2.1.1.12.2.1 та п. 2.1.1.12.6.1 «Умов та правил надання банківських послуг» та на підставі «Тарифів Банку».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Слід зазначити, що головною метою створення Великої Палати у складі Верховного Суду є забезпечення механізму формування єдиної правозастосовної судової практики, в тому числі в проблемній, з точки зору правового застосування, категорії спорів, зокрема, спорів щодо кредитних правовідносин.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048ЦК України).

Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Також відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Позивач - АТ КБ «ПриватБанк»).

Так як умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633 та 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Разом з тим, беручи до уваги Заяву № б/н від 08 жовтня 2007 року та виходячи з положень ст.ст. 626, 628, 1046 ЦК України, між ОСОБА_3 та Банком укладено договір позики, за узгодженими умовами якого Банк передав у власність позичальника грошові кошти, а останній зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж їх суму.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У заяві № б/н, підписаній ОСОБА_3 як позичальником від 08 жовтня 2007 року не зазначені підстави, розмір та порядок нарахування оплати за несвоєчасне погашення кредитного ліміту, щомісячна комісія за обслуговування карти тощо, що безпідставно включено у розмір боргу.

Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, і Позивачем не доведено, що саме ці Витяг з Умов розумів ОСОБА_3 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_3 кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Отже, роздруківка із сайту Позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Окрім того, всупереч позиції Позивача, до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (08.10.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03.12.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Тому, за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику - ОСОБА_3 та підписані ним Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, надані до позовної заяви, не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 08 жовтня 2007 року шляхом підписання ОСОБА_3 Заяви № б/н. А тому, як зазначено вище, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, встановлену у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Наявність неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Така ж правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Доцільність застосування цих висновків підтверджена також згідно постанов Верховного Суду, у т.ч.: від 09 жовтня 2019 року в справі № 180/1801/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі № 755/1907/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі № 203/3169/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі 755/13316/16-ц; від 13 листопада 2019 року в справі № 755/17260/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі №755/20484/15-ц; 21 жовтня 2019 року в справі №576/439/18; від 22 серпня 2019 року в справі № 243/515/16-ц; від 16 жовтня 2019 року в справі № 180/1706/16-ц; від 11 вересня 2019 року в справі № 753/23698/15-ц; від 30 жовтня 2019 року в справі № 355/558/18; від 04 вересня 2019 року в справі № 382/1131/18 та ін.

Наданий Позивачем розрахунок заборгованості позичальника (спадкодавця) за Заявою № б/н від 08 жовтня 2007 року містить відомості про нараховані відсотки на залишок поточної заборгованості за кредитом, з якого вбачається, що за період з 08 жовтня 2007 року до моменту звернення Банком до суду з позовом було зараховано відсотків на суму заборгованості по кредиту у загальному розмірі 13 876,30 грн.. Крім того, вказаний розрахунок заборгованості позичальника містить відомості про суми погашення за наданим кредитом , з якого вбачається, що за період з 08 жовтня 2007 року до моменту смерті позичальника, останнім повертались позичені кошти, і загальна сума такого повернення складає 91 351,69 грн. (загальна сума погашення). Таким чином, як вбачається з розрахунку заборгованості спадкодавця за Заявою № б/н від 08 жовтня 2007 року станом на момент його смерті - 04 серпня 2018 року, з нього як з позичальника безпідставно було зараховано у погашення відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом у загальному розмірі 13 876,40 грн., тому позовні вимоги про стягнення з Відповідачки-2 заборгованості за кредитом у загальному розмірі 12 261,81 грн. є незаконним та необґрунтованим, тому не може бути задоволеним.

За таких обставин, відсутні правові підстави стверджувати про наявність будь-якої заборгованості перед Позивачем, адже сплачені позичальником кошти на погашення кредиту за весь період дії кредитних правовідносин повністю покрили розмір отриманих коштів, і та сума коштів, яка безпідставно була зарахована Банком на погашення відсотків на залишок поточної заборгованості згідно з Тарифами Банку, що сторони у письмовому вигляді не обумовлювали, повністю покривають розмір позовних вимог Банку.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 року (провадження № 14-13цс19), обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на вищенаведене Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19) зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

На підставі зазначеного вище, приймаючи до уваги зміст позовної заяви та фактичні обставини справи, застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у Постанові від 03.07.2019 року (провадження № 14-131цс19), яка має преюдиціальне значення для розгляду подібних цивільних справ між Банком та клієнтом щодо надання кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, вважаю, що Тарифи Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, який міститься в матеріалах даної справи не визнавалися позичальником, не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08 жовтня 2007 року шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, щомісячної комісії за обслуговування карти, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тобто, враховуючи аргументацію Позивача, що міститься у позовній заяві, та додані до позову документи відсутні правові підстави для включення у розрахунок заборгованості: проценти за користування кредитом, щомісячну комісію за обслуговування карти та пені за недотримання умов кредитного договору, у зв`язку з відсутністю передбаченого обов`язку позичальника - ОСОБА_3 по їх сплаті Позивачу у заяві від 08 жовтня 2007 року, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Тому обґрунтованим слід вважати розрахунок наданий стороною Відповідача, яким підтверджено той факт, що оскільки мало місце безпідставне зарахування частини сплачених позичальником коштів на відсотки на залишок поточної заборгованості за кредитом у загальному розмірі 13 876,30 грн., які в дійсності були спрямовані на погашення тіла кредиту, то виходячи із розміру позовних вимог, жодної заборгованості перед Банком не має, тим більше враховуючи фактично отримані Банком кошти за весь період дії кредитних правовідносин (91 351,62 грн.), при тому кредитний ліміт згідно заяви позичальника було встановлено лише у розмірі 2 800,00 грн..

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, звертаємо увагу Суду, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_3 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою ст. 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині що стосується стягнення заборгованості з врахуванням: відсотків на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Таким чином, керуючись вимогами чинного законодавства та дійсними правовідносинами, які виникли між сторонами, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 будь якої заборгованості за кредитом її батька як позичальника. А враховані у суму заборгованості проценти за користування кредитними коштами, щомісячна комісія за обслуговування карти, які нараховувалися Банком, що чітко видно із розрахунку Банку, є безпідставним та необґрунтованим.

В обґрунтування безпідставності позовних вимог, як додаткової підстави для відмови у їх задоволенні, слід також зазначити, що борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати це зобов`язання. Юридичним оформленням права на спадщину є видача нотаріусом за місцем відкриття спадщини спадкоємцям, які прийняли спадщину, свідоцтва про права на спадщину.

Згідно ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Відповідно до ч. 3 вказаної статті якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Згідно вимоги ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Згідно правил цієї статті спадкоємці, що прийняли спадщину, приймають на себе не тільки права але й обов`язки спадкодавця відносно цього майна.

Законодавець у ст. 1282 ЦК України виходить з того, що якщо спадкоємці прийняли на себе успадковане майно, тобто прийняли на себе права по управлінню, користуванню та розпорядженню майном спадкодавця, то вони прийняли на себе також і зобов`язання щодо цього майна. Вимоги задовольняються усіма спадкоємцями, що отримали спадщину, але тільки в розмірі вартості успадкованого майна.

Згідно Свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 виданого 04 серпня 2018 року Млинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, місцем його смерті вказано: с. Кораблище Млинівського району Рівненської області.

Згідно у Витязі із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 59793868 від 12 березня 2020 року підтверджується той факт, що 18.12.2018 року на підставі претензії Банку як кредитора в порядку ст. 1282 ЦК України у Першій рівненській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу: у спадковому реєстрі під № 63515333, номер у нотаріуса - 468/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Виходячи із відомостей, що містяться у Спадковому реєстрі відсутні дані про склад спадщини та про спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 не видавалося. Тобто, дійсне коло спадкоємцем після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не визначено на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказу).

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦПК України серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін та ін.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зокрема, на даний момент наявна чітко визначена, законна та обґрунтована нормативно-правова позиція Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, що регулюють кредитні правовідносини. Відповідні правові висновки, що містяться у даному рішенні, зроблені також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, прийнятій за наслідком розгляду цивільної справи №342/180/17 у складі двадцяти суддів, з метою формування єдиної правозастосовної судової практики при розгляді подібних спорів. (копія наявна в матеріалах справи).

Доказування не може гуртуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 509, 512, 514, 525, 526, 530, 536, 549-552, 1050, 1054, 1268, 1281, 1282 ЦК України, ст. ст. 84, 141, 223, 258, 259, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук