Провадження № 2/325/3/2020
Справа № 325/1289/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Пантилус О.П., за участю секретаря Орманджи Ф.К., розглянувши в смт.Приазовське Запорізької області у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 343500,00 гривень, а також судовий збір в розмірі 3435,00 грн. та додаткову комісію у розмірі 70,10 грн. з підстав, передбачених ст.ст. 627-628, 1046 - 1047, 1049 ЦК України.

В обґрунтування вимог в позові вказано, що 01 липня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 229000,00 гривень зі строком повернення до 01 серпня 2018 року. На виконання п.2.1 на підтвердження укладання зазначеного договору та його умов, відповідачем була видана відповідна розписка про отримання нею грошових коштів. Однак, в порушення умов договору відповідач зобов`язання не виконала, станом на день звернення до суду грошові кошти не повернула. Пунктом 3.1 зазначеного договору сторонами було погоджено сплату позичальником штрафу у розмірі 50% від суми позики у випадку неповернення суми позики у зазначений строк. У з`язку з цим, окрім загальної суми заборгованості у розмірі 229000,00 грн., просить стягнути суму штрафу у розмірі 114500,00 грн.

Ухвалою судді від 08 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

05 Листопада 2018 року відповідачем подано відзив на позов, в якому заперечуючи проти позову ОСОБА_2 зазначила, що розписку про отримання грошей у розмірі 229000 гривень і договір позики від 01.07.2018 року не підписувала, грошей не брала. У відзиві зазначила, що вона працювала в ТОВ «Сучасний модерн» касиром в м. Хархів, де позивач на той час працював начальником служби безпеки. Отже, ОСОБА_1 мав доступ до її документів та підробив її підпис на зазначених розписці та договорі позики.

12 Грудня 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 зазначив, що твердження ОСОБА_2 про те, що вона не підписувала договір, не отримувала від нього грошові кошти та про його доступ до документів є неправдивими. Пояснив, що відповідач працювала касиром у ФОП ОСОБА_3 , а не в ТОВ «Сучасний модерн», наполягав на задоволенні вимог.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутністю, зазначив, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.

Представник відповідача - адвокат Сєров М.І. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його та відповідача відсутністю, в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає.

Відповідно до ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи заяви сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст.. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.12 ЦПК України).

Згідно договору позики від 01 липня 2018 року, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до п.1.1 якого, позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 229000,00 гривень, а позичальник зобов`язався повернути їх позикодавцю у встановлений договором строк. Пунктом 2.2. договору передбачено, що повернення позичальником зазначеної суми повинно відбутися не пізніше 01 серпня 2018 року. У випадку неповернення зазначеної суми в визначений договором строк позичальник сплачує штраф у розмірі 50 % від суми позики (п. 3.1. договору).

Відповідно до розписки від 01.07.2018 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 229000,00 гривень на виконання вище наведеного договору позики.

Договір та розписка мають реквізити підпису від імені ОСОБА_2 .

До відзиву на позов ОСОБА_2 додана копія трудового договору № 2 від 03.01.2018 року, укладеного в м.Харкові між працівником ОСОБА_2 і фізичною особою, яка використовує найману працю - ОСОБА_3 . Згідно договору працівник зобов`язана була виконувати роботу касира, матеріально відповідальна за товар та касу. У договорі встановлені норми та внутрішній розпорядок. Місце роботи в договорі не вказане. Трудовий договір розірваний сторонами 16 серпня 2018 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Під час розгляду справи, за клопотанням відповідача, на підставі ст. 252 ЦПК України, судом було призначено судову почеркознавчу експертизу. На вирішення експерта поставлене питання: - чи виконано підпис ОСОБА_2 в наданих оригіналах розписки про отримання грошей від 01 липня 2018 року та договору позики від 01 липня 2018 року? В розпорядження експерту були надані оригінали розписки про отримання грошей від 01 липня 2018 року та договору позики від 01 липня 2018 року, що надіслані позивачем на адресу суду, а також документи із вільними зразками підпису відповідача ОСОБА_2 , експериментальні зразки підпису та почерку ОСОБА_2 .

Із висновку судово-почеркознавчої експертизи № 443-19 від 19.08.2019 року Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, підписи, які розміщені в наданих для проведення дослідження оригіналах розписки про отримання грошей від 01 липня 2018 року та договору позики від 01 липня 2018 року, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису останньої.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525-527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону або договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян та на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

В статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) ( ст.207 ЦК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Статтями 78, 79 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, і достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Верховний Суд в постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц зазначив, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Дослідивши розписку про отримання грошей та договір позики від 01 липня 2018 року, з урахування висновку експерта № 443 -19 від 19.08.2019 року про те, що підпис на зазначених документах виконаний не особисто відповідачем ОСОБА_2 , а з наслідуванням її підпису іншою особою, суд приходить до висновку, що надані позивачем документи не є достовірними та не підтверджують в установленому законом порядку укладення договору позики між сторонами, отримання відповідачем коштів за договором.

Таким чином, підстави для стягнення з відповідача грошових коштів відсутні, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір з відповідача стягненню не підлягає, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Приазовський районний суд Запорізької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана на рішення суду протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя О.П. Пантилус