Провадження № 22-ц/801/289/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 рокуСправа № 127/32440/19 м. Вінниця

Вінницький апеляційний у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №127/32440/19 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання зловживання цивільним правом та зобов`язання вчинити дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2019 року про повернення позовної заяви, постановлену у складі судді Ан О.В.,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив: витребувати від ОСОБА_2 документи, які використані при держреєстрації керівником кредитної спілки «Злагода» 05.02.2019 року в Стрижавській селищній раді для дослідження їх законності; визнати зловживанням цивільними правами видання ОСОБА_2 себе головою правління спілки з покладенням обов`язку негайного припинення; визнати ОСОБА_2 псевдо-головою, котрий своїми діями порушив вимоги Закону «Про кредитні спілки» і припустився порушення законних прав позивача; витребувати з архіву Вінницького окружного адмінсуду справу № 802/1024/18 для дослідження в судовому засіданні постанови Сьомого апеляційного адмінсуду від 16.11.2018 року щодо правомірності відповідача; витребувати від ОСОБА_2 договір доручення, укладений з адвокатом Бабошиним А.С., який приховується від відому членів спілки; зобов`язати відповідача упродовж 5 днів здати в поліцію печатку, службовий ноутбук, оригінали кредитних справ, оригінали статутів; згідно з ст. 262 ЦПК України постановити окрему ухвалу з направленням до прокуратури для притягнення ОСОБА_2 і пов`язаних з ним осіб до відповідальності за виготовлення та використання завідомо підроблених документів для держреєстрації 05.02.2019 року, а також стягнути з відповідача 12000 грн по депозитному договору.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у порушення встановленого порядку, ОСОБА_2 зареєстровано керівником кредитної спілки «Злагода», в зв`язку з чим утискуються права позивача як вкладника спілки брати участь в управлінні спілкою, обирати і органи управління і бути до них обраними, порушується принцип рівноправності членів спілки, самоврядування, гласності, обов`язку забезпечити повне та своєчасне інформування їх з питань власної діяльності, тому таке право підлягає судовому захисту.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява подана з порушенням вимог п. 2, 6, 7, 9, 10 ч.3 ст. 175 ЦПК України, також в порушення вимог ч.4 ст. 177 ЦПК України позивачем не додано документи, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, а надані до позовної заяви копії документів не відповідають вимогам ст. 95 ЦПК України щодо належного їх засвідчення.

На виконання вимог ухвали суду першої інстанції 10 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій вказав ціну позову, зазначив про невжиття ним заходів досудового врегулювання спору, щодо забезпечення доказів або позову до подання позову, відсутність іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, додав копію пенсійного посвідчення, відповідно до якого його звільнено від сплати судового збору, вказавши, що заперечує проти розголошення персональних даних, зазначених у цьому документі, а також просив надати можливість засвідчити додані ним докази або до відкриття провадження або безпосередньо в судовому засіданні.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу з підстав, що позивачем не в повному обсязі усунуто, недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 03 грудня 2019 року.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що позивачем у порушення вимог ч.1 ст. 177 ЦПК України не надано доказів, доданих до позову, завірених відповідно до ст. 95 ЦПК України, а завірення вже поданих до суду доказів чинним законодавством не передбачено, крім того не надано копії пенсійного посвідчення №202748.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що повернення позовної заяви здійснено судом з формальних підстав, що перешкоджає його доступу до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Вимоги до позовної заяви та до документів, що додаються до неї, викладені в статтях 175, 177 ЦПК України.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказав зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту його прав та інтересів; виклав обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначив докази, що підтверджують вказані обставини.

За змістом ч.ч. 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Порядок засвідчення копій документів, визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55).

Відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису. Підпис відповідальної особи засвідчують на документі відбитком печатки організації. Відбиток печатки ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ. Зазначеним вище способом повинна засвідчуватись кожна сторінка документа.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, до відкриття провадження у справі суд не може ані здійснювати оцінку доказів, ані роз`яснювати, які докази можуть підтверджувати ті чи інші обставини справи, ані досліджувати докази.

Статтею 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Суд першої інстанції, визнаючи позовну заяву неподаною, виходив з того, що надані до позовної заяви копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не засвідчені належним чином, а засвідчення уже поданих до суду копій доказів не передбачено нормами чинного процесуального законодавства.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно з ч.ч.1, 7 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року№ 755-IV відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.

Державні органи, у тому числі суди, безоплатно отримують відомості з Єдиного державного реєстру з метою здійснення ними повноважень, визначених законом, виключно в електронній формі через портал електронних сервісів у порядку, визначеному Міністерством юстиції України в Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, за наявності у суду сумнівів у достовірності поданих ОСОБА_1 доказів, суд наділений можливістю самостійно перевірити відповідність поданої копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомостям внесеним у реєстр.

Також, позивач висловив прохання засвідчити уже подані копії безпосередньо в суді, що свідчить про намагання останнього виконати вимоги ухвали суду, однак всупереч положенням ст. 12 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв учаснику справи в реалізації ним прав, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 додав до позовної заяви лише один примірник копії пенсійного посвідчення №202748, і не надав такого примірника для відповідача.

Виконання позивачем вимог щодо підтвердження підстав звільнення його від сплати судового збору в першу чергу є визначальним для суду для встановлення можливості відкриття провадження у справі.

Надання протилежній стороні копій усіх документів доданих до позовної заяви, наданих на підтвердження викладених у позовних вимогах обставин, обумовлене принципом змагальності цивільного судочинства, рівності сторін та забезпечення іншій стороні можливості знати доводи та докази сторони та подавати заперечення щодо них.

Відсутність же у відповідача копії документа, який підтверджує звільнення позивача від сплати судового збору у встановленому законом порядку, сама по собі не тягне процесуальної неможливості відкриття провадження та розгляду справи по суті.

У розумінні частини першої статті 6 Конвенції прав людини та основоположних свобод право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

Перешкоди у доступі до правосуддя можливі як у зв`язку з особливостями національного процесуального законодавства держави, так і через обмеження, передбачені матеріальним правом.

У справі «Golder проти Сполученого Королівства» (№ 4451/70, рішення від 21 лютого 1975 року) ЄСПЛ вперше дійшов висновку, що сама конструкція статті 6 Конвенції була б неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні за наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ закріпив правило про те, що частина перша статті 6 Конвенції містить у собі невід`ємне право особи на доступ до суду.

Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Водночас, право на доступ до правосуддя не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення. У зазначеній вище справі «Golder проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що вказане право в силу своєї природи вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, з урахуванням потреб і ресурсів як суспільства, так і конкретних осіб). Разом з тим, таке врегулювання не повинно завдавати шкоди змісту цього права та конкурувати з іншими правами, встановленими Конвенцією. Під такими законними обмеженнями ЄСПЛ розглядає передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання права звернення до суду неповнолітніх та недієздатних або обмежено дієздатних осіб.

У цьому контексті слід з`ясовувати чи держава, учасник Конвенції вжила всіх заходів, що їй доступні для організації роботи своєї судової системи у такий спосіб, який би надавав права, гарантовані статтею 6, що застосовується на практиці у цій конкретній ситуації (див., наприклад, з відповідними змінами справу «АТ «Юніон Аліментаріа Сандерс проти Іспанії», рішення від 7 липня 1989 року, пункт 38, серія А N 157, та справу «Давран проти Туреччини», N 18342/03, пункт 45, рішення від 3 листопада 2009 року) з огляду на загальноприйнятий принцип, що Конвенція спрямована на гарантування прав, що є реальними та чинними, а не теоретичними та вдаваними (див. справу «Артіко проти Італії», рішення від 13 травня 1980 року, пункт 33, серія А, N 37, та справу «Ібрахім та інші проти Великої Британії» [ВП], N 50541/08, 50571/08, 50573/08 та 40351/09, § 272, ЄСПЛ, 2016 рік).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції допустився надмірного формалізму та за наявності процесуальної можливості для відкриття провадження у справі, дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви.

З огляду на викладене та з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, апеляційний суд відповідно до ч.1 ст. 379 ЦПК України дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 379, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2019 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник