Справа № 522/669/17
Провадження № 2/522/3360/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання сплатити грошові кошти, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , який у ході судового розгляду був уточнений та остаточно просила суд:

- зобов`язати ОСОБА_2 , сплатити суму коштів у розмірі 239.700 (двісті тридцять дев`ять тисяч сімсот) гривень 00 копійок, суму державного мита в розмірі 239 (двісті тридцять десять) гривень 70 (сімдесят) копійок, витрати за інформаційне-технічне забезпечення у розмірі 120 (сто двадцять) гривень, а всього була стягнута сума у розмірі 240.059 (двісті сорок тисяч п`ятдесят дев`ять) гривень 70 (сімдесят) копійок з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, тобто на день виконання рішення на користь ОСОБА_1 в повному обсязі, виходячи з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 р. по справі №1527/2-615/11-ц (суддя Кисельов В.К.).

- зобов`язати ОСОБА_2 , сплатити суму курсової різниці за договором про взаємні зобов`язання в розмірі 421.263 (чотириста двадцять одної тисячі двісті шістдесят три) гривні 90 (дев`яносто) копійок, суму витрат за сплачений судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривни 60 (шістдесят) копійок, а всього була стягнута сума в розмірі 421.507 (чотириста двадцять одна тисяча п`ятсот сім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, тобто на день виконання рішення на користь ОСОБА_1 в повному обсязі, виходячи з заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2015 р. по справі №523/10661/14-ц (суддя Подгрібний С.О.).

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1.347 (одна тисяча триста сорок сім) гривень 72 копійки, а саме судовий збір в розмірі 1.264 гривні 37 копійок; банківські послуги в розмірі 14 гривень 01 копійка; поштові витрати в розмірі 69 гривень 34 копійки.

- встановити правила розрахунку у рішенні суду, органу (особам), якими буде здійснюватися примусове виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України.

При цьому позивач посилається на те, що між нею та ОСОБА_2 08 квітня 2009 року укладено договір про взаємні зобов`язання, відповідно до умов якого, вона доручила ОСОБА_2 виконання ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно пункту 6 цього договору, повна вартість загальної площі квартири у виконаних роботах, була визначена сторонами у розмірі 30000 доларів США, вказану суму коштів передано ОСОБА_2 . Однак відповідач не закінчив виконання оброблювальних робіт, гроші повертати відмовлявся.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 року розірвано договір про взаємні зобов`язання від 08.04.2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 239700 гривень, суму державного мита у розмірі 239 гривень 70 копійок, витрати за інформаційне-технічне забезпечення у розмірі 120 гривень, а всього стягнуто суму у розмірі 240059 гривень 70 копійок.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2015 року стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму курсової різниці за договором про взаємні зобов`язання, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08 квітня 2009 року, в розмірі, що складає 421263 гривень 90 копійок; а також судові витрати за сплачений судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Оскільки відповідач не виконав обидва рішення суду позивачка просить зобов`язати відповідача сплатити суму коштів у розмірі 240 059гривень 70 копійок з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, тобто на день виконання рішення на користь ОСОБА_1 в повному обсязі, виходячи з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 р., а також зобов`язати відповідача сплатити суму курсової різниці за договором про взаємні зобов`язання в 421 507 гривень 50 копійок з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, тобто на день виконання рішення на користь ОСОБА_1 в повному обсязі, виходячи з заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2015 р.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2017 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці за Договором про взаємні зобов`язання від 08 квітня 2009 року та призначено судове засідання на 06.04.2017 року.

14 лютого 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси вищевказана справа була прийнята до провадження судді Шенцевої О.П.

У судовому засідання позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі, посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08 квітня 2009 року укладено договір про взаємні зобов`язання, відповідно до умов якого, позивачка доручила ОСОБА_2 виконання ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно пункту 6 цього договору, повна вартість загальної площі квартири у виконаних роботах, була визначена сторонами у розмірі 30000 доларів США, вказану суму коштів передано ОСОБА_2 . Однак, відповідач не закінчив виконання оброблювальних робіт, гроші повертати відмовлявся та чинив позивачці перешкоди в оформленні права власності на квартиру.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 року по справі №1527/2-615/11 розірвано договір про взаємні зобов`язання від 08.04.2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 239700 гривень, суму державного мита у розмірі 239 гривень 70 копійок, витрати за інформаційне-технічне забезпечення у розмірі 120 гривень, а всього стягнуто суму у розмірі 240059 гривень 70 копійок.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2013 року та ухвалою суду касаційної інстанції від 25 липня 2013 року вказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси залишено без змін.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2015 року по справі № 523/10661/14-ц стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму курсової різниці за договором про взаємні зобов`язання, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08 квітня 2009 року, в розмірі, 421 263 гривень 90 копійок; а також судові витрати за сплачений судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

На підставі наведеного судом встановлено, що дійсно судовими рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 року та Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2015 року з відповідача по справі стягнути на користь позивача грошові кошті.

Вказані судові рішення набули чинності.

Згідно ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Позивачка звернулась за захистом своїх прав, вибравши спосіб захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , сплатити суму коштів у розмірі 239.700 гривень, суму державного мита в розмірі 239 в розмірі 239 гривень 70 копійок, витрати за інформаційне-технічне забезпечення у розмірі 120 гривень, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, тобто на день виконання рішення на свою користь в повному обсязі, виходячи з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 р., а також сплатити суму курсової різниці за договором про взаємні зобов`язання в розмірі 421.263 гривні 90 копійок, суму витрат за сплачений судовий збір у розмірі 243 гривни 60 копійок, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, тобто на день виконання рішення на свою користь в повному обсязі, виходячи з заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2015 р.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 13 Конвенції, передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Так, статті 16 ЦК України, 20 ГК України, 4 ЦПК України передбачають можливість застосування лише тих способів захисту права, котрі заздалегідь визначені в законі, договорі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абз.2 частини другої статті 16 ЦКУ).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст. 5 ЦПК).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд вважає, що відсутність правових підстав для задоволення позову, так як звертаючись з позовними вимогами у даній справі, позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права в розумінні ст. 16 Цивільного кодексу України.

Судові рішення, що набули законної чинності підлягають виконанню.

Ст. 1 Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Суд вважає, що спосіб захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , сплатити суму коштів виходячи з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 р., та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2015 р. не є належним способом захисту своїх прав у даному випадку.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивачем не надано жодних доказів того, щодо стадії виконання вказаних рішень суду на даний час, а також підставі неможливості їх виконання.

Щодо вимог про стягнення грошових коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, на день виконання рішення, суд вважає, що в цій частині позовні вимогу також є недоведеними, так як позивачем не вказана сума яку вона просить стягнути, а вирішувати правовідношення у майбутньому суд не має можливості, оскільки судове рішення повинно бути зрозумілим та чітким.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 258-259, 263-264, 265, 268, 293, 315, 319, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання сплатити грошові кошти - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення-питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:

26.10.2020