Справа № 161/9361/20 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/1195/20 Категорія: 43 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації про стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Волинської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації про стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та трьох проценти річних від простроченої суми. Позовні вимоги мотивовано тим, що він віднесений до першої категорії як особа, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. В 1993 році звернувся до Волинської обласної державної адміністрації з заявою про вирішення питання щодо переселення його та членів його сім`ї із зони радіоактивного забруднення. За результатами розгляду заяви 18 червня 1993 року Волинською обласною державною адміністрацією направлено його та членів його сім`ї у Луцький район з правом одержання, будівництва або придбання житла і працевлаштування. Його було включено у список громадян, які відповідно до направлення переселяються з території, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Ним за власний рахунок збудовано житло в с. Зміїнець Луцького району. 03 грудня 2013 року звернувся із заявою до Луцької районної державної адміністрації з приводу відшкодування йому коштів на будівництво житлового будинку. За результатами заяви було проведено оцінку житлового будинку, визначено суму, яка підлягає відшкодуванню державою в розмірі 352 408 грн та ініційовано звернення до департаменту соціальної політики про виділення коштів. 24 грудня 2013 року Департаментом соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації бюджетне зобов`язання в сумі 352408 гривень на виплату йому компенсації зареєстроване в Головному управлінні Державної казначейської служби України у Волинській області. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2018 року визнано неправомірною бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації та Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації щодо не вжиття достатніх заходів, спрямованих на відшкодування ОСОБА_1 вартості самостійно збудованого житла в розмірі 352 408 грн та зобов`язано Волинську обласну державну адміністрацію, Департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації та головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області за рахунок коштів Міністерства соціальної політики виплатити ОСОБА_1 кошти в сумі 352408 грн за самостійно придбане житло відповідно до положень ст. 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким зобов`язано Волинську ОДА та Департамент соціального захисту населення Волинської ОДА відшкодувати ОСОБА_1 витрати в сумі 352 408 грн. Виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року на теперішній час триває. Зважаючи на те, що відповідачі вже понад 6 років не виконують взяті на себе зобов`язання в частині відшкодування йому коштів в сумі 352 408 гривень, позивач вважає, що він має право на стягнення з відповідачів інфляційних втрат в сумі 84730,69 грн. та 3% річних в розмірі 31761,82 грн. Датою виникнення у відповідачів зобов`язання сплатити йому кошти є 24 грудня 2013 року, тобто дата формування бюджетного зобов`язання. З врахуванням строку позовної давності для розрахунку інфляційних витрат та трьох процентів річних взято період з червня 2017 року по червень 2020 року. Покликаючись на ст.ст. 254, 533-535, 257, 258, 625 ЦК України, позивач просить стягнути з Волинської обласної державної адміністрації та Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної адміністрації на свою користь кошти в сумі 116492,51 грн, з яких: 84730,69 грн інфляційні нарахування, 31761,82 грн 3% річних.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації про стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає рішення суду таким, що порушує норми процесуального права, ухвалене з неправильним застосування норм матеріального права, висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи. Вказує, що за ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Луцький міськрайонний суд Волинської області у своєму рішенні підтвердив наявність у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання, проте з мотивів відсутності коштів у відповідача відмовив у застосуванні ст. 625 ЦК України. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач Департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації подав відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що Департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації є бюджетною установою та відповідно до п. 12 ст. 2 Бюджетного кодексу України повністю утримується за рахунок державного бюджету. З метою виконання рішення суду та недопущення при цьому порушень бюджетного законодавства, Департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації звертався до Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Головного управління державної казначейської служби України у Волинській області та Департаменту фінансів Волинської облдержадміністрації з метою виділення коштів, для відшкодування ОСОБА_1 витрат в сумі 352 408 грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень ст. 32 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, у таких клопотаннях було відмовлено, що підтверджується відповідними листами. Заборгованість в сумі 352 408 грн належна до відшкодування позивачу, не є грошовим зобов`язанням в розумінні положень Цивільного кодексу України. До відносин, які виникають з приводу виконання судових рішень та регулюються ЗУ «Про виконавче провадження», не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач Волинська обласна державна адміністрація подав відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що рішення суду у справі № 803/1383/17 носить зобов`язальний характер, а саме зобов`язано Волинську ОДА та Департамент соціального захисту населення Волинської ОДА відшкодувати ОСОБА_1 витрати в сумі 352 408 грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень ст. 32 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Водночас постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними бездіяльності відповідачів, оскільки судом встановлено, що Волинська ОДА та Департамент соцзахисту вживали залежних від них заходів для виплати заборгованості, проте таку не було погашено з незалежних від них причин. Спірні відносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, а тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач віднесений до першої категорії, як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

В 1993 році він звернувся до Волинської ОДА із заявою про вирішення питання щодо переселення його та членів його сім`ї із зони радіоактивного забруднення.

За результатами розгляду його заяви, відповідно до статті 4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Порядку Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року за № 706, згідно з направленням Волинської ОДА від 18.06.1993 ВЛ № 391 ОСОБА_1 , у складі сім`ї із чотирьох осіб, переселився із зони гарантованого добровільного відселення з с. Зміїнець Луцького району Волинської області та йому було надано право на одержання, будівництво або придбання житла в Луцькому районі Волинської області.

Позивач збудував житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

03.12.2013 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Луцької районної державної адміністрації щодо вирішення питання про відшкодування коштів, затрачених ним на будівництво житлового будинку.

Вищевказані обставини були встановлені судом в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року в справі № 803/1383/17 за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Цією постановою рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Волинську обласну державну адміністрацію та Департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації відшкодувати ОСОБА_1 витрати в сумі 352 408 грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень статті 32 Закону України від 28.12.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в частині вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними бездіяльності відповідачів, суд виходив з того, що Волинська ОДА та Департамент соціального захисту населення Волинської ОДА вживали залежних від них заходів для виплати заборгованості, проте таку заборгованість не було погашено з незалежних від них причин.

Статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визначено що забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, здійснюється за рахунок бюджетних коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет України.

Згідно частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що вирішення питання про відшкодування позивачу витрат в сумі 352 408 грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень статті 32 Закону України від 28.12.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» можливе при достатньому виділенні коштів з Державного бюджету України на фінансування державної програми «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації звертався до Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Головного управління державної казначейської служби України у Волинській області та Департаменту фінансів Волинської облдержадміністрації з метою виділення коштів, для відшкодування ОСОБА_1 витрат в сумі 352 408 грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень ст. 32 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, у таких клопотаннях було відмовлено, що підтверджується відповідними листами. Відмову у відшкодуванні коштів з призначенням «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Міністерство соціальної політики України мотивує тим, що питання надання соціальних гарантів громадянам має вирішувати комплексно з урахуванням фінансових можливостей держави та забезпечення своєчасним і в повному обсязі фінансуванням уже прийнятих рішень щодо соціального захисту населення.

Отже, рішення суду у справі № 803/1383/17 носить зобов`язальний характер, а саме зобов`язано Волинську ОДА та Департамент соціального захисту населення Волинської ОДА відшкодувати ОСОБА_1 витрати в сумі 352 408 грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень ст. 32 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Водночас постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними бездіяльності відповідачів, оскільки судом встановлено, що Волинська ОДА та Департамент соцзахисту вживали залежних від них заходів для виплати заборгованості, проте таку не було погашено з незалежних від них причин.

Суд першої інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи та керуючись вказаними вище нормами прийшов до обґрунтованих висновків.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді