Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа №553/4258/16-ц

провадження №61-7007св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько Вікторія Вікторівна,

третя особа - ОСОБА_4 в своїх інтересах та у якості законного представника неповнолітніх: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

третя особа - відділ захисту прав неповнолітніх Подільського райвиконкому м. Полтави,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року у складі колегії суддів Дорош А. І., Лобов О. А., Триголова В. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В., відділ захисту прав неповнолітніх Подільського райвиконкому м. Полтави, ОСОБА_4 в своїх інтересах та як законний представник неповнолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з позовом, який уточнив під час розгляду справи та просив визнати його добросовісним набувачем нерухомого майна та визнати за ним право власності на нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1 , придбане ним, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями на приватизованій земельній ділянці площею 0,1000 га.; земельну ділянку, площею 0,1000 га згідно договору купівлі-продажу від 11 січня 2014 року; земельну ділянку, площею 0,0576 га згідно договору купівлі-продажу від 11 січня 2014 року.

Позов мотивовано тим, що 11 січня 2014 року між позивачем та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу будинку загальною площею 91,2 кв.м. та земельних ділянок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В. Позивач виконав усі умови договору, розрахувався з власником у присутності нотаріуса. Будь-яких обмежень та заборон на момент угоди не існувало. ОСОБА_8 , як власник майна, мала при собі оригінали правовстановлюючих документів, які оформлені на її ім`я. Після укладання угоди позивач здійснив відповідну реєстрацію права власності на майно, здійснив переобладнання, ремонт будинку та господарських будівель, на що витратив значну суму коштів. Безпосередньо після реєстрації права власності позивач зареєстрував себе та членів сім`ї за адресою спірного будинку за місцем постійного проживання. Після необхідних ремонтних робіт він та його сім`я проживають за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 оспорює право власності позивача, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом права власності на нерухоме майно, зокрема шляхом визнання його добросовісним набувачем та власником спірного майна, придбаного за договором купівлі-продажу спірного будинку з надвірними будівлями та двох земельних ділянок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2019 року у складі судді Новака Ю. Д. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 добросовісним набувачем нерухомого майна та визнано за ним право власності на нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою на приватизованій земельній ділянці площею 0,1000 га, право власності на яку посвідчено окремим договором купівлі продажу, згідно договору купівлі-продажу від 11 січня 2014 року; земельну ділянку площею 0,1000 га згідно договору купівлі-продажу від 11 січня 2014 року; земельну ділянку площею 0,0576 га згідно договору купівлі-продажу від 11 січня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 495 грн судового збору на користь ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 25 лютого 2014 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області рішення суду першої інстанції від 02 липня 2013 року, яким відмовлено ОСОБА_8 у визнанні договору дарування недійсним, залишено без змін. Відповідач ОСОБА_3 , вважає, що на підставі цього рішення її право власника на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , поновлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за відповідною формою. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, що передбачено статтею 182 ЦК України.

Матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_3 на момент укладання договору купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 вчиняла дії, спрямовані на реєстрацію свого права власності на спірне нерухоме майно, тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що у неї відсутнє право власності на спірну нерухомість, оскільки у відповідності до норм законодавства України автоматично право власності на майно не поновлюється. Для виникнення права власності необхідний певний ряд дій, спрямований на його реєстрацію.

ОСОБА_3 , знаючи про скасування ухвали апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2013 року, не вчинила дій, спрямованих на збереження та відновлення свого права власності на спірну квартиру. ОСОБА_8 за життя мала право на відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки правомірно володіла цим майном і жоден з правочинів, за яким вона стала власником нерухомого майна, не визнаний недійсним чи нікчемним, право власності було зареєстровано у відповідності до законодавства, діючого на момент виникнення правовідносин.

Згідно договорів купівлі-продажу від 11 січня 2014 року нерухоме майно (будинок та земельні ділянки) належать ОСОБА_1 на праві приватної власності. Зазначене право власності відповідно до закону внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно.

Дані правочини не визнані фіктивними чи недійсними, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано за позивачем. Доказів, які б вказували на незаконність набуття права власності позивачем, матеріали справи не містять. Позивач на відповідних правових підставах придбав спірну нерухомість та право власності зареєстрував відповідно до чинного законодавства у компетентних органах, відповідач ОСОБА_3 у відповідності до норм діючого законодавства, як на момент виникнення правовідносин, так і на даний момент, не є власником нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна відповідно до вимог статті 388 ЦК України. При цьому, відповідачем ОСОБА_3 не надано суду першої інстанції доказів реєстрації за нею права власності на об`єкти нерухомого майна після застосування реституції 06 листопада 2013 року, також не доведено вибуття майна з її володіння на користь ОСОБА_1 . Майно вибуло з володіння ОСОБА_8 , яка була власником нерухомості з її волі. Наявність спірного запису (оскільки реєстрація права власності ОСОБА_1 не скасована) щодо реєстрації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок за АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка не була предметом договору купівлі продажу, укладеному між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , не впливає на наявний факт добросовісності зі сторони ОСОБА_1 як покупця, а його право власності потребує захисту на підставі статті 392 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11 січня 2014 року, яким проведено відчуження житлового будинку та земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м, для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на вказаний житловий будинок та земельні ділянки. Витребувано вказане нерухоме майно із чужого незаконного володіння, а саме ОСОБА_1 .

Крім цього, ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року заяву ОСОБА_3 про роз`яснення рішення суду від 24 грудня 2014 року задоволено. Роз`яснено, що за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок загальною площею 91,2 кв.м, корисною площею 85,8 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м, що визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м, для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не позбавляє її права власності на дані земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та які на даний час мають кадастрові номери: з цільовим призначенням для особистого селянського господарства загальною площею 0,0576 га, кадастровий номер :07:001:0004 та для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:001:0003.

Суд першої інстанції залишив поза увагою вказані судові рішення, якими вже витребувано майно у ОСОБА_1 , не дав їм належну правову оцінку та не встановив правових наслідків, які настали для сторін спору у зв`язку з їх ухваленням, а саме, що рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року стали підставою для прийняття 18 січня 2016 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_3 права приватної власності на спірний житловий будинок та надвірні будівлі, 15 січня 2016 року, 24 грудня 2015 року рішень про державну реєстрацію права приватної власності на земельні ділянки.

Висновок суду першої інстанції про те, що об`єктами купівлі-продажу були земельні ділянки, які не були предметом договору дарування, а є новоствореними об`єктами права власності у відповідності до рішення Ленінської районної у м. Полтаві раді від 19 грудня 2013 року, яке було прийняте на підставі заяви ОСОБА_8 про впорядкування земельних ділянок і на підставі чого їм були присвоєні нові кадастрові номери, є неправильним, оскільки ці земельні ділянки не є новоствореними об`єктами права власності, поділ первинної земельної ділянки на дві земельні ділянки з присвоєнням нових кадастрових номерів не змінив ні цільового призначення кожної земельної ділянки, ні розмірів, ні місце знаходження, право власності на земельну ділянку загальною площею 1576 кв.м підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 10 травня 2005 року, який є єдиним правовстановлюючим документом на земельну ділянку і на якому приватним нотаріусом вчинено напис про посвідчення 11 січня 2014 року договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1000 га.

Спірні житловий будинок та земельні ділянки зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на підставі рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року та ухвали цього суду від 13 травня 2015 року, тобто на виконання рішення суду про визнання за ОСОБА_3 права власності на них та витребування їх із незаконного володіння у ОСОБА_1 , а не у порядку реституції на виконання рішення суду у справі про визнання незаконним договору дарування від 30 травня 2006 року.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту у справі апеляційним судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника,не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту у справі апеляційним судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції фактично проігнорував викладені у рішенні суду першої інстанції обставини, вийшов за межі апеляційної скарги та послався на недопустимі та неналежні докази.

В порушення статті 367 ЦПК України апеляційний суд посилався на судові рішення, ухвалені через рік після укладання угоди про придбання спірного майна, не були залучені у якості доказів при розгляді справи по суті в суді першої інстанції, не були залучені в якості доказу і в апеляційному суді. Відповідачі не заявляли клопотання про необхідність залучення вказаних доказів. Спірні правовідносини стосуються укладання угоди 14 січня 2014 року, до яких апеляційний суд застосував рішення від 24 грудня 2014 року, які по суті не є належними доказами.

Апеляційний суд не врахував, що у справі за позовом ОСОБА_1 розглядаються правовідносини, які виникли до ухвалення вказаних судових рішень, стосуються обставин укладання угоди у січні 2014 року, між ОСОБА_1 і добросовісним продавцем ОСОБА_8 , право якої на власність на той момент не було оспорене ОСОБА_3 .

Також судом не враховано, що ОСОБА_3 навіть за наявності судових рішень - не зверталася про виконання судового рішення до виконання і таке право втратила за законом. Апеляційний суд не мав права брати до уваги вказані судові рішення у якості доказів не лише з тих підстав, що на них не було посилання відповідачів як на докази, але і за тих обставин, що вони стосувалися інших правовідносин і за бажанням ОСОБА_3 не виконувалися і не можуть бути виконаними за вказаних обставин.

Апеляційний суд не мотивував свої висновки щодо наявності у ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, власником якого вона стала лише у 2015 році, з моменту неправомірної реєстрації, за наявності суперечностей в площі та кадастрових номерах земельних ділянок, за наявності реєстрації за іншим власником і при наявності заборон на відчуження, які були накладені в зв`язку з кримінальними провадженнями.

Суд апеляційної інстанції проігнорував твердження позивача та посилання суду першої інстанції на те, що право власності на нерухоме майно, навіть при наявності судового рішення, потребує реєстрації, що у даному випадку ОСОБА_3 зроблено не було і прямо вказується в рішенні.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог апеляційний суд повинен був вказати, які саме дії ОСОБА_1 є неправомірними та свідчать про недобросовісність, як покупця спірного майна за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, сплатив обумовлену сторонами суму та заселився разом із сім`єю у будинок, у якому здійснив переобладнання та капітальний ремонт.

Апеляційний суд поклав в основу рішення надумані мотиви та за відсутності будь яких доказів про те, що ОСОБА_1 було відомо про спір відносно нерухомого майна, фактично позбавив позивача права на захист свого права вважатися добросовісним покупцем майна і в подальшому захищати свої інтереси саме з урахуванням цього.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 , як відповідач у справі і, у якості свідка повідомив, що ОСОБА_1 виконав всі умови угоди, на момент укладання угоди ОСОБА_8 мала всі права власника і ОСОБА_3 не оспорювалося бажання матері про продаж нерухомого майна. Крім того, реєстрація права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно ОСОБА_3 не оспорювалось.

Апеляційний суд взагалі не послався на будь-які правові висновки Верховного суду щодо застосування норми права у правовідносинах, що були предметом розгляду в цивільній справі за позовом про визнання добросовісним набувачем, чим порушив вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Апеляційний суд застосував норми права і ухвалив рішення по тим правовідносинам, які не охоплювалися предметом та підставами позовної заяви.

Вирішуючи даний спір, апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, викладені у постанові від 20 березня 2019 року у справи №521/8368/15, у якій зазначено, що ситуація, за якої добросовісний набувач втрачає майно і змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що у позовній заяві ОСОБА_1 ставить питання про визнання його добросовісним набувачем на момент укладення між ним та ОСОБА_8 договорів купівлі-продажу трьох об`єктів нерухомого майна - житлового будинку з надвірними побудовами та двох земельних ділянок.

За змістом статті 330 ЦК України право власності на відчужене майно набувач ОСОБА_1 набуває у тому випадку, коли відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , не було здобуто жодного належного доказу того, що останній знав або міг знати, що ОСОБА_8 не мала права відчужувати будинок з надвірними побудова та земельні ділянки, власником яких вона була.

Апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , який просив визнати його добросовісним набувачем станом на 11 січня 2014 року, тобто на дату вчинення договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами та двох земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 . Оскаржувана постанова апеляційного суду від 16 березня 2020 року ґрунтується на судових рішеннях, які ухвалені вже після вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна 11 січня 2013 року. При цьому, не надано належної оцінки доказам і обставинам, чи був ОСОБА_1 добросовісним набувачем станом саме на 11 січня 2014 року.

Апеляційний суд не послався на будь-який правовий висновок Верховного суду щодо застосування норми права у правовідносинах, що були предметом розгляду в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про визнання його добросовісним набувачем.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року, прийнятої у справі № 521/8368/15-ц зазначив, що ситуація, за якої добросовісний набувач втрачає майно і змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року ОСОБА_1 фактично був позбавлений права власності на житло без компенсації. Тобто склалася ситуація, за якої позивач, як добросовісний набувач втратив майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача ОСОБА_1 індивідуальний та надмірний тягар.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційні скарги ОСОБА_3 заперечує проти доводів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та просить залишити прийняту у справі постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Відзиви на касаційні скарги інші учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_8 на праві приватної власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рідними дітьми ОСОБА_8

30 травня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л. А.

На підставі вказаного правочину ОСОБА_3 02 серпня 2006 року здійснила реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02 липня 2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 30 липням 2013 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування задоволено, визнано недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений 30 травня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

Реалізовуючи вказане рішення суду, ОСОБА_8 звернулася до Октябрського районного суду м. Полтави про застосування двосторонньої реституції, повернення сторін в первинний стан та витребування у нотаріуса ОСОБА_9 утримувані нею правовстановлюючі документи.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2013 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_8 про повернення сторін у первинний стан та зобов`язано приватного нотаріуса Огир Л. А. повернути правовстановлюючі документи на домоволодіння та земельні ділянки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року скасовано рішення апеляційного суду Полтавської області від 30 липня 2013 року про визнання договору дарування від 30 травня 2006 року недійсним, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

25 лютого 2014 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області рішення суду першої інстанції від 02 липня 2013 року, яким відмовлено ОСОБА_8 у визнанні договору дарування недійсним, залишено без змін.

В період часу після скасування 11 грудня 2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Полтавської області від 30 липня 2013 року про визнання договору дарування від 30 травня 2006 року недійсним і до перегляду 25 лютого 2014 року апеляційним судом Полтавської області рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02 липня 2013 року, було укладено договір купівлі-продажу від 11 січня 2014 року, яким проведено відчуження ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 спірного житлового будинку з надвірними будівлями на приватизованій земельній ділянці площею 0,1000 га, а також укладено два договори купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,1000 га та площею 0,0576 га.

На підставі укладених договорів ОСОБА_1 здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом даного спору є визнання за позивачем права власності на спірний будинок з надвірними будівлями та двох земельних ділянок: площею 0,1000 га, площею 0,0576 га, за договором купівлі-продажу, та визнання його добросовісним набувачем цього нерухомого майна.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У справі, яка переглядається установлено, що рішення апеляційного суду Полтавської області від 30 липням 2013 року, на підставі якого спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_3 скасовано судом касаційної інстанції 11 грудня 2013 року, тобто станом на момент укладення договорів купівлі-продажу спірного будинку та земельних ділянок від 11 січня 2014 року договір дарування від 30 травня 2006 року, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на спірне домоволодіння був чинним, а справа про визнання цього договору дарування перебувала у провадженні апеляційного суду, та в подальшому, 25 лютого 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02 липня 2013 року про відмову у задоволенні цих вимог залишено апеляційним судом без змін.

Обставини вибуття майна із володіння власника - ОСОБА_3 , яка вважала своє право власності порушеним та вимагала повернення цього майна, були предметом перевірки і встановлювались у іншій справі.

Так, рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11 січня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В., яким проведено відчуження житлового будинку загальною площею 91,2 кв.м, житловою площею 85,8 кв.м та земельну ділянку кадастровий номер :07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м, для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на житловий будинок загальною площею 91,2 кв.м, житловою площею 85,8 кв.м, та земельну ділянку кадастровий номер :07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м, для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано належні ОСОБА_3 на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 91,2 кв.м. житловою площею 85,8 кв.м та земельну ділянку кадастровий номер :07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , із чужого незаконного володіння, а саме ОСОБА_1 (т.1 а.с. 44-46).

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року у цій же справі задоволено заяву ОСОБА_3 про роз`яснення рішення апеляційного суду від 24 грудня 2014 року. Роз`яснено, що за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок загальною площею 91,2 кв.м, корисною площею 85,8 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м, а також, що визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку кадастровий номер :07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м, для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не позбавляє її права власності на дані земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та які на даний час мають кадастрові номери: з цільовим призначенням для особистого селянського господарства загальною площею 0,0576 га, кадастровий номер :07:001:0004 та для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:001:0003.

Установивши наведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на спірне нерухоме майно, як таке, що набуте ним за договором купівлі-продажу від 11 січня 2014 року, оскільки вказана підстава набуття спірного майна скасована та правомірність цього правочину спростована.

Доводи касаційних скарг про безпідставність врахування апеляційним судом вказаних судових рішень з тих підстав, що вони ухвалені через рік після укладання угоди про придбання спірного майна та не були залучені у якості доказів при розгляді справи по суті в суді першої інстанції, є необґрунтованими, оскільки, ОСОБА_3 , вважаючи порушеним право власності на спірне майно скористалася своїм правом на його судовий захист шляхом звернення з відповідним позовом до суду.

Станом на момент ухвалення судом першої інстанції судового рішення від 24 грудня 2019 року у справі, що переглядається, рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року набрало законної сили та встановлені у ньому обставини безпосередньо стосуються фактів щодо належності спірного майна ОСОБА_3 , тому мали бути враховані судом при вирішенні цього спору.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом положень статті 367 ЦПК України, зокрема прийняття і дослідження нових доказів (рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року та ухвали цього ж суду від 13 травня 2015 року), які не були залучені у якості доказів і про дослідження яких сторони не просили, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, згідно із якими на вказані судові рішення ОСОБА_3 посилалася у запереченнях на позовну заяву, додавала до заперечень копії цих судових рішень, проте суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, вказаним доводам і доказам жодної оцінки не надав. При цьому, суд апеляційної інстанції на виконання приписів статей

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку, ОСОБА_3 посилалась в апеляційній скарзі на обставини її звернення до суду з позовом про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на це майно та вирішення цього спору рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 травня 2015 року про роз`яснення рішення, а також щодо залишення вказаного рішення апеляційного суду без змін судом касаційної інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не порушив приписів статті 367 ЦПК України, оскільки дослідив докази, що стосувались фактів, на які учасник справи посилалася в апеляційній скарзі, та ці докази були подані до суду першої інстанції, проте неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційних скаргах на те, що ОСОБА_3 стала власником спірного нерухомого майна лише у 2015 році з моменту реєстрації відповідних прав на підставі судового рішення від 24 грудня 2014 року, та не оспорювала реєстрацію права власності на це майно, проведену за позивачем, оскільки державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Так само, як і державна реєстрація, не породжує виникнення права власності і видача свідоцтва про право власності. Відповідне свідоцтво лише фіксує факт наявності відповідного права, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється.

За загальним правилом Судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється, тому реєстрація права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок та земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року та ухвали цього ж суду від 13 травня 2015 року, є підтвердженням набутого нею раніше права власності на підставі договору дарування від 30 травня 2006 року та здійснено на виконання судового рішення про витребування цього майна з чужого незаконного володіння.

Посилання заявників на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №521/8368/15 (провадження №61-17779св19), згідно із якими є неприйнятною ситуація, за якої добросовісний набувач втрачає майно і змушений шукати способи компенсації своїх втрат, та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, є необґрунтованими, оскільки спірні правовідносини, що були предметом розгляду у цій справі, підстави позову та нормативно-правове регулювання, є відмінними від справи, яка переглядається.

Таким чином, доводи касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердились.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційних скарг щодо обов`язку суду у цій справі встановити добросовісність набуття позивачем спірного майна за договором купівлі-продажу, оскільки вказані обставини встановлені під час розгляду справи за позовом ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2015 року, на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України майно витребувано на користь власника, тобто на підставі, яка є безумовною для витребування майна у добросовісного набувача.

При цьому, колегія суддів враховує, що одночасно із позовною вимогою про визнання права власності на спірне нерухоме майно позивач заявив вимогу про визнання його добросовісним набувачем.

Разом з тим, пред`явлення позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що підлягає доказуванню, зокрема, під час розгляду справи про витребування майна.

За змістом частини 5статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем.

Вимога про визнання добросовісним набувачем не підлягає задоволенню, оскільки не може вважатися ефективним способом захисту та не має наслідком відновлення порушеного права.

Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №755/15989/15-ц (провадження №61-13510св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 755/15989/15-ц (провадження № 61-13510св18), від 11 грудня 2019 року у справі №523/11051/17 (провадження №61-13925св19).

Колегія суддів враховує наведені висновки Верховного Суду та вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині суд апеляційної інстанції у повній мірі наведеного не врахував, проте це не призвело до неправильного вирішення спору по суті, а отже немає підстав для скасування прийнятої цим судом постанови.

Доводи касаційних скарг про те, що позивач фактично був позбавлений права власності на майно без будь-якої компенсації, є необґрунтованими, оскільки за наявності відповідних обставин і підстав, він не позбавлений можливості захистити свої права відповідно до частини третьої або четвертої статті 390 ЦК України.

Усі доводи касаційних скарг за своїм змістом зводяться до незгоди заявників з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку заявників свідчить про набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно, проте ці обставини були спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків цього суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська