ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2125/20 Справа № 213/3105/19 Суддя у 1-й інстанції - Соловйова Л. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/3105/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, та відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2019 року, яке постановлено суддею Соловйовою Л.Я. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом, який уточнила 03.09.2019 року, до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПРАТ «ІНГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання нею професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах. Висновком МСЕК у 2013 році їй було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 30 % - вібраційна хвороба з 08 липня 2013 року до 01 серпня 2014 року з наступним переоглядом 01.08.2014 року та визнано людиною з інвалідністю третьої групи. При наступних переоглядах у 2014-2018 роках відсоток втрати професійної працездатності не змінювався. Висновком МСЕК при повторному переогляді 01.06.2017 року позивачці встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 30 % безстроково.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 125 190, 00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

У задоволенні іншої частини вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 75 190 гривень - відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 768 гривень 40 коп.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивачки, просить збільшити його розмір до заявленого нею у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивачки та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності позивачка не має змоги вести звичне життя, вимушена постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не повністю враховано те, що позивачка, внаслідок отримання професійного захворювання, постійно відчуває біль в шийному і попереково-крижовому відділі хребта, з іррадіацією в ліву руку і ногу, болі і оніміння в кистях, загальну слабкість, головний біль, запаморочення. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності. Також, посилається на постанову Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року по справі № 6-65цс11, якою визнано розумним та справедливим розмір грошової компенсації на відшкодування батькам моральної шкоди, завданої вбивством їх сина в 1 мільйон гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ПРАТ «ІНГЗК» ставить питання про часткове скасування рішення суду і ухвалення нового рішення в частині стягнення моральної шкоди, просить зменшити суму відшкодування моральної шкоди, враховуючи вимоги розумності та справедливості, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Вважає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема в справі відсутні докази, які підтверджують психологічний стан потерпілої, розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, судовій практиці, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивачки. Крім того, зауважує на тому, що висновок МСЕК та Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, виписні епікризи не можуть бути визнаними беззаперечними доказами заподіяння позивачці моральних стражданьНатомість, існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самої позивачки, які виразились у тривалому продовженні роботи з власної волі у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача. Також, вважає, що 30 % втрати професійної працездатності - це зниження здатності позивачки на 30 % виконувати трудові обов`язки за професією, а тому її посилання на обмеження професійної діяльності є необґрунтованим. Згідно медичних документів проблеми зі здоров`я позивачка мала з 1989 року, проте, працювала й надалі в шкідливих умовах праці. Вважає, що у позивачки є можливість скористатись наданими їй правами відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала з 16.04.1986 року по 28.12.1987 року машиністом крана рудозбагачувальної фабрики №1 Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату, з 01.10.1988 року по 10.02.1991 року працювала в кооперативі «Металіст» електриком 4 розряду, з 19.09.1991 року по 01.01.2004 року машиністом крана на поверхні рудника Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату, з 01.01.2004 року по 27.10.2005 року машиністом крана цеху технологічного автотранспорту 5 розряду Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», з 27.10.2005 року по 23.01.2006 року машиністом крана цеху поточних і капітальних ремонтів гірничого, дробильно-збагачувального обладнання РЗФ 1,2 ДФ ВАТ «ІНГЗК» (при управлінні мостовим краном з підійманням вантажу більше 25 тон) по 5 розряду на дільниці по ремонту механічного обладнання Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», з 23.01.2006 року машиністом крана (крановщиком) при управлінні мостовим краном по 5 розряду на виробничій дільниці внутрішньокар`єрного транспорту цеху технологічного автотранспорту ВАТ «ІНГЗК» Згідно записів в трудовій книжці від 08.01.2013 року - позивачка працює на теперішній час. Інших записів трудова книжка не містить (а.с.50-54).

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини від 19 лютого 2013 року № 389 позивачці встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з церебральним переферичним синдромом, в поєднанні з полірадикулонейропатією, з помірними статико-динімічними порушеннями, нейродистрофією на фоні розповсюдженого остеохондрозу хребта, медіанної протрузії диска СЗ-С4 (до 2мм), нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ, другого ст.), деф. артрозу колінних суглобів (ПФ першого ст.) та трофічними порушеннями на кистях (а.с.19-20).

Відповідно до п.16 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29.05.2013 року, професійне захворювання у позивачки виникло внаслідок того, що вона, працюючи з 23.01.2006 року по час складання акту - 29.05.2013 року - машиністом крана цеху технологічного автотранспорту ПАТ «ІНГЗК» при виконанні роботи підпадала під дію загальної вібрації, показники котрої перевищували нормативні через недосконалість робочого місця.

Також, працюючи з 16.04.1986 року по 28.12.1987 року машиністом крана на рудозбагачувальній фабриці ІНГЗК, з 19.09.1991 р. по 01.01.2004 р. - машиністом крана на поверхні рудника ІНГЗК, з 01.01.2004р. по 27.10.2005 р. - машиністом крана ЦТА ВАТ «ІНГЗК», та з 27.10.2005р. по 23.01.2006р. - машиністом крана цеху поточних і капітальних ремонтів ВАТ «ІНГЗК», позивачка при виконанні роботи підпадала під дію загальної вібрації, показники котрої перевищували нормативні.

Пунктом 17 вищевказаного Акту причиною професійного захворювання є загальна вібрація: 95 дБ при нормативному значенні 92 дБ; та 104 -105 дБ при ГДР 101 дБ (а.с. 10-14).

Пунктом 19 цього Акту осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, враховуючи роботу ОСОБА_1 впродовж більше 23 років в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійниї захворювань, встановити неможливо (а.с. 10-13).

Згідно висновку МСЕК від 22.07.2013 року (серія АБ № 0007313) позивачці ОСОБА_1 первинно встановлено 30% - вібраційна хвороба з 08 липня 2013 року до 01 серпня 2014 року з наступним переоглядом 01.08.2014 року та визнано людиною з інвалідністю третьої групи (а.с. 15,16).

Згідно висновку МСЕК від 01.06.2017 року (серія 12 ААА № 044937) позивачці ОСОБА_1 , при повторному переогляді, залишено 30% (вібраційна хвороба) втрати професійної працездатності з 01 серпня 2017 року безстроково та залишено третю групу інвалідності (а.с. 17,18).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду у зв`язку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання 29.05.2013 року (а.с. 10-13) вбачається, що причиною професійного захворювання позивачки є тривала робота на підприємстві відповідача (більше 23 років) в умовах шкідливих виробничих факторів, а саме загальна вібрація: 95 дБ при нормативному значенні 92 дБ; та 104 -105 дБ при ГДР 101 дБ .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивачки, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ВАТ «ІнГЗК», ПАТ «ІнГЗК», правонаступником яких є ПРАТ «ІНГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачка добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці та саме її дії стали причиною професійного захворювання безпідставні та суперечать вищевикладеному, оскільки згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29.05.2013 року, причиною професійного захворювання позивачки є її робота на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

При цьому, добровільність виконання позивачкою робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв`язку із чим, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині колегія суддів не бере до уваги.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 30 % втрати професійної працездатності позивачкою - це зниження здатності позивачки на 30 % виконувати трудові обов`язки за професією, а тому її посилання на обмеження професійної діяльності є необґрунтованим, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки, здатність та можливість позивачки працювати машиністом крана, жодним чином не компенсують позивачці шкоду, завдану втратою професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, та не знімають з роботодавця обов`язку з відшкодування такої шкоди.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведення позивачкою позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачці у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні.

Так, позивачка час від часу змушена проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійне захворювання обмежують її життєву активність і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивачки в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача, впродовж 23 років, відсоток втрати нею професійної працездатності в розмірі 30 %, безстроково, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та можливістю його відновлення.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представників, як позивачки так і відповідача, про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Посилання представника позивача, як на приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахуванням того, що позивачці ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 30%, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивачки, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (50 000,00 грн.) не є заниженим та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційних скарг відсутні, тому апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, та відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»- залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: