РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/3286/19

02 грудня 2020 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Олійника П. В.

з участю секретаря Рубельському О. С.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Панчелюга К.М.,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачів адвоката Сулковського Б.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець Алла Григорівна, про скасування державної реєстрації права власності на будинок, визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:

- скасувати державну реєстрацію права власності на будинок по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 18.08.2016 р. на ім`я ОСОБА_2 ,

- визнати недійсним договір дарування будинку по АДРЕСА_1 від 25.05.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

- скасувати державну реєстрацію права власності на будинок по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 25.05.2018 року р. на ім`я ОСОБА_3 ,

- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 7/16 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ,

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 25.05.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 25.05.2018 р. на ім`я ОСОБА_3 ,

- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 7/16 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 ,

- стягнути з відповідачів судовий збір.

В обгрунтування позову покликається на те, що її батько ОСОБА_4 залишив заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті батька, позивач звернулася в Костопільську районну державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Сестра позивача, ОСОБА_5 подала заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь позивача. Окрім того, заяву про прийняття спадщини після смерті батька подала мати позивача відповідач ОСОБА_2 ..

За час спільного проживання її батьки збудували будинок по АДРЕСА_1 , де були зареєстровані і проживали.

В жовтні 2018 року позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька. Державною нотаріальною конторою позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/8 частки земельної ділянку, площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 частку спадщини на вищезгадану земельну ділянку залишилася відкритою за дружиною ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , як обов`язкова частка у спадковому майні), а у видачі відповідного свідоцтва на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане будинковолодіння у спадкодавця.

В послідуючому позивачу стало відомо, що право власності на будинок по АДРЕСА_1 18.08.2016 р. було зареєстроване на відповідача ОСОБА_2 , яка пізніше подарувала вищевказаний будинок і земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, відповідачу ОСОБА_3 ..

Вважає, що своїми діями відповідачі, знаючи про існування спадкоємців після смерті батька позивача та про те, що заведена спадкова справа, допустили порушення прав позивача.

В ході підготовчого провадження представником відповідачів - адвокатом Сулковським Б.П. до суду було подано відзив на позов, в якому заперечує проти позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. подала до суду письмові пояснення в яких зазначила, що з наданих для оформлення договорів дарування документів було встановлено, що спірний будинок був набутий відповідачем ОСОБА_2 не в період шлюбу. Посвідчення спірних договорів дарування було проведено у відповідності до чинного законодавства і підстав для визнання їх недійсними немає.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та з підстав зазначених в позові і просили їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник заперечували проти заявленого позову та просили відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 квітня 1967 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 30.04.1967 року Корецьким Райбюро ЗАГС.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим повторно 22 серпня 2015 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Костопільського районного управління юстиції.

За життя, ОСОБА_4 склав заповіт, який посвідчений 15.09.2010 року приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., відповідно до якого останній все належне йому майно, що буде належати йому на день смерті, з чого воно б не складалося, і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, на що він матиме право заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ..

03 жовтня 2018 року позивачу ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/8 частки земельної ділянку, площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_5 відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_7 , 1/8 частка спадщини на вищезгадану земельну ділянку перейшла ОСОБА_2 , як обов`язкова частка у спадковому майні відповідно до ст.1241 ЦК України.

Також постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 03.10.2018 року №1100/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця на вказане будинковолодіння.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті і у відповідності до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина складається, як правило, із права приватної власності померлої людини на різне майно (будинок, земельна ділянка, транспортні засоби, домашні речі та ін.). Крім права приватної власності до складу спадщини можуть належати й інші права померлого, а саме : право на одержання сум заробітної плати, пенсій, стипендій, аліментів та інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були отримані ним за життя; право на одержання страхових виплат, якщо у договорі страхування не був визначений вигодонабувач; право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві в договірних відносинах; право на стягнення неустойки та на відшкодування моральної шкоди, які були присуджені спадкодавцеві за життя. Виходячи із вищевказаного спадкоємець має право на спадкування лише того майна, яке фактично належало спадкодавцю на момент смерті.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_2 Костопільською міською радою було прийнято рішення № 807 від 29.12.1999 року, яким було передано їй безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,073 га, яка розміщена по АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного рішення № 807 від 29.12.1999 року 15 грудня 2016 року ОСОБА_2 було проведено державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 18175896).

Також 18 серпня 2016 року ОСОБА_2 було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, загальною площею 72,2 кв.м, житловою - 48,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 16027624).

25.05.2018 р. ОСОБА_2 спірний житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 а подарувала відповідачу ОСОБА_3 згідно договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г..

Відповідно до ст.316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 2 статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Тобто, відповідно до положень частини 1 статті 182 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

До введення в дію ЦК України 2004 року органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначалися відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року.

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 27 лютого 1995 року № 150 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" були прийняті Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До об`єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.

Відповідно до п. 4.1 зазначених Правил оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах здійснили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об`єднання, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1998 року № 192 "Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно" прийнято Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Держбуду України від 9 червня 1998 року № 121, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 1986 року за № 399/2839.

Інструкція втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у зв`язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав.

Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об`єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (пункти 1.1, 1.3).

Як вбачається із досліджених в судовому засіданні доказів будинок по АДРЕСА_1 за життя спадкодавця ОСОБА_4 не був зареєстрований. Технічний паспорт будинку, виданий у 1981 році, на що посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на об`єкт нерухомості, а лише містить у собі основні відомості про об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, який діяв на час укладення шлюбу спадкодавцем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 , нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Таке ж правило закріплено і ч. І ст.70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, з вимогою про поділ спільної сумісної власності може звернутися лише співвласник такого майна.

Як встановлено судом, спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а право власності на вказаний житловий будинок ОСОБА_2 було зареєстровано 18 серпня 2016 року. Тобто, право на житловий будинок ОСОБА_2 було набуто після припинення шлюбу внаслідок смерті ОСОБА_4 .

Будь-яких доказів належності покійному ОСОБА_4 житлового будинку або його частини позивачем суду не надано, як і доказів щодо стану будинку на час смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. 1218 до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Виходячи із вищевказаного спадкоємець має право на спадкування лише того майна, яке фактично належало спадкодавцю на момент смерті.

Оскільки судом встановлено, що на день смерті ОСОБА_4 спірний будинок чи його частина не належала покійному, то позивач ОСОБА_1 не може отримати в спадщину частину цього будинковолодіння.

Судом також встановлено, що спірну земельну ділянку відповідач ОСОБА_2 набула у власність внаслідок приватизації земельної ділянки із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Щодо вимог позивача про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності на будинок та земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_3 , то суд приходить до наступних правових висновків.

Судом встановлено, що 25.05.2018 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку (реєстровий номер 988) та договір дарування земельної ділянки (реєстровий номер 989), за яким останньому було подаровано житловий будинок з надвірними будівлями і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір дарування є правочин, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Статтею 215 ЦК України (ч. 1, 2) встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Оскільки під час розгляду справи судом не встановлено таких обставин, то відсутні підстави для визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними.

В зв`язку із вищенаведеним суд відмовляє в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись 12, 89, 141, 259, 260 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець Алла Григорівна, про скасування державної реєстрації права власності на будинок, визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності в порядку спадкування.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідачі:

- ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ;

- ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Третя особа : Приватний нотаріус Дідовець Алла Григорівна, м.Костопіль, вул. 8 Березня 2Б.

Повне рішення складено 11 грудня 2020 року.

СуддяП. В. Олійник