Справа № 715/1394/20
Провадження № 2/715/412/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року Глибоцький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого-судді Цуренка В.А.

секретар судового засідання Оршевська С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Глибока справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» про визнання дій неправомірними,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» про визнання дій неправомірними.

Посилається на те, що вона - ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , яку вона отримала в дар на підставі договору дарування від 13 жовтня 1998 року.

04.06.2007 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір з АКБСР «Укрсоцбанк» кредитний договір №159 і вони тривалий час його виконували. Також 05.06.2007 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором було укладено іпотечний договір № 159, предметом якого була зазначена квартира, яка є їхнім єдиним житловим приміщенням, що належить ОСОБА_2 на праві власності. У вказаній квартирі проживає їхня сім`я. Також у спірній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

30.04.2020 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 2557. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США. Також в червні 2020 року ОСОБА_1 отримав повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 12 травня 2020 року № 71. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США. Позивачі вважають рішення та дії відповідача щодо визначення розміру заборгованості і направлення вказаного повідомлення неправомірними, виходячи з наступного.

Зокрема, як вбачається з рішення постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 27 вересня 2010 року, справа № 1269/10 визначено розмір заборгованості в розмірі 275955,74 грн. Також із вказаного судового рішення вбачається, що встановлено третейським судом, що на виконання умов договору банком з метою досудового врегулювання спору та на виконання п. 3.2.3, 3.3.9 договору направлені ОСОБА_1 письмові повідомлення з вимогою повернути в повному обсязі кредит із нарахованими відсотками та штрафними санкціями (вих. № 17-29/934-191 від 09 липня 2010 року). Відповідно до вимог п. 6.2. вказаного кредитного договору у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди» дійшли згоди, що спір вирішується третейським судом. На час укладення кредитного договору чинне на той час законодавство не містило заборони на розгляд даної категорії справ третейськими судами. Також пред`явлення позовної заяви до третейського суду від 13.07.2010 року є вимогою про дострокове погашення заборгованості. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому подальше нарахування відсотків та штрафних санкцій є неправомірним. Тобто дії відповідача щодо визначення заборгованості в розмірі 86091,88 доларів США є неправомірними. Також позивачі зазначають, що направлення їм вимог про погашення вказаної заборгованості протягом 30-ти днів з цих же підстав є неправомірними. Більш того, визначивши неправомірно розмір заборгованості в сумі 86091,88 доларів США з них неправомірно буде стягнуто податок на ДФО в розмірі 18% та 1,5 % військового збору із залишку непогашеної заборгованості за кредитом (про що в повідомленнях зазначено).

Просять суд, визнати неправомірними дії відповідача щодо визнання розміру заборгованості в сумі 86091,88 доларів США за кредитним договором № 159 І від 04.06.2007 року, що укладений між ОСОБА_1 і АКБСР «Укрсоцбанк» та направлення їм повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимоги про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 255 та повторного повідомлення від 12 травня 2020 року № 71. Стягнути з відповідача на їх користь судові витрати по справі.

В судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явилися, однак в позовній заяві просять суд розглядати справу у їх відсутності.

Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» - Матвійчук М.З. в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначає, що позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та існуючі між сторонами правовідносини та визначив наступні правові норми що їх регулюють.

Так, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , яку вона отримала в дар на підставі договору дарування від 13 жовтня 1998 року.

04.06.2007 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір з АКБСР «Укрсоцбанк» кредитний договір №159.

05.06.2007 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором було укладено іпотечний договір № 159, предметом якого була зазначена квартира.

У вказаній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

30.04.2020 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 2557. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США.

Також в червні 2020 року ОСОБА_1 отримав повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 12 травня 2020 року № 71. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США.

З рішення постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 27 вересня 2010 року, справа № 1269/10 визначено розмір заборгованості в розмірі 275955,74 грн. Також із вказаного судового рішення вбачається, що на виконання умов договору банком з метою досудового врегулювання спору та на виконання п. 3.2.3, 3.3.9 договору направлені ОСОБА_1 письмові повідомлення з вимогою повернути в повному обсязі кредит із нарахованими відсотками та штрафними санкціями (вих. № 17-29/934-191 від 09 липня 2010 року). Відповідно до вимог п. 6.2. вказаного кредитного договору у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди» дійшли згоди, що спір вирішується третейським судом.

Як вбачається із претензії про погашення заборгованості за договором кредиту від 09 липня 2010 року № 17-29/934-191, що адресована ОСОБА_1 , в зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, договір вважається таким, що закінчився і підлягає достроковому поверненню. Розмір коштів, що підлягає поверненню визначена наступна: заборгованість за кредитом - 666,00 доларів США і заборгованість за процентами за використання кредиту в розмірі 196,79 дол. США. Тобто загальна заборгованість банком визначена в сумі 862,79 дол. США.

Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому подальше нарахування відсотків та штрафних санкцій є неправомірним. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31 цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Тобто дії відповідача щодо визначення заборгованості в розмірі 86091,88 доларів США є неправомірними оскільки відповідно до вищевикладеного такий розмір не може перевищувати 862,79 дол. США. (сума 86091,88 доларів США майже в сто разів перевищує вказану суму).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто визначенню банком розміру заборгованості за кредитним договором і вимогам банку про сплату такого розміру заборгованості кореспондує обов`язок осіб, які отримали кредит, погашення такого розміру заборгованості. Тому невірно визначений розмір заборгованості порушує права і законні інтереси осіб, які отримали кредит.

Обраний позивачами спосіб захисту порушеного права щодо неправомірності дій відповідача щодо нарахування такого розміру заборгованості у цій частині ґрунтується на положеннях ст.55 Конституції України, ст.ст.3,13,14,15,16 ЦК України, норм законодавства про захист прав споживачів (зокрема ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки нарахування АТ «Альфа-Банк» процентів і штрафних санкції, внаслідок чого сума боргу збільшена майже в 100 разів і, за розрахунком відповідача, станом на 10.04.2020 року, становить 86091,88 дол. США та вимоги їх повернення є несправедливими, неспівмірними, суперечать вимогам чинного законодавства, суперечать принципам розумності, справедливості та правової визначеності.

Однак, посилання позивачів щодо преюдиціального значення рішення постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 27 вересня 2010 року, справа № 1269/10, суд відхиляє, оскільки рішення третейського суду не має преюдиціального значення для розгляду даної справи.

Тому суд бере за основу для визначення моменту припинення права банку нараховувати відсотки та штрафні санкції, саме претензію про погашення заборгованості за договором кредиту від 09 липня 2010 року № 17-29/934-191, (яка також зазначена у тексті рішення постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 27 вересня 2010 року, справа № 1269/10), а не вказане рішення третейського суду. Вказані обставини стосуються також визначеного розміру заборгованості, тому суд вважає розмір заборгованості позивачів, що визначний у претензії про погашення заборгованості за договором кредиту від 09 липня 2010 року № 17-29/934-191 на загальну суму 862,79 дол. США (на відміну від розміру заборгованості, що визначений рішенням третейського суду в сумі 275.955,74 грн.) таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Позивачі у позовній заяві зазначають також, що направлення їм вимог про погашення вказаної заборгованості протягом 30-ти днів з цих же підстав є неправомірними. Вказують, що визначивши неправомірно розмір заборгованості в сумі 86091,88 доларів США з них неправомірно буде стягнуто податок на ДФО в розмірі 18% та 1,5 % військового збору із залишку непогашеної заборгованості за кредитом (про що в повідомленнях зазначено). Просять суд визнати вказані дії неправомірними.

Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд зазначає наступне.

Відповідно до правил статей 2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в Постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Судом встановлено, що 30.04.2020 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 2557. Також в червні 2020 року ОСОБА_1 отримав повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 12 травня 2020 року № 71.

Проте, дії банку щодо направлення вказаних повідомлень є лише передумовою для застосування банком процедури звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору та Закону України "Про іпотеку". Вказані повідомлення не створили на даний час будь-яких правових наслідків, зокрема тих ймовірних, на які посилаються позивачі, щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки чи щодо стягнення з позивачів податків та інших обов`язкових платежів, тому позовні вимоги в цій частині є передчасними і неефективним способом захисту, що обраний позивачами.

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій відповідача щодо направлення позивачам вказаних повідомлень слід відмовити.

На підставі ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача АТ «Альфа-Банк» на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 420,00 грн. на користь кожного позивача.

На підставі викладеного, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст. 16, 321, 328, 512, 514, 1077 ЦК України, ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», керуючись ст. ст. 4-13,19,76-81,89,206,259,263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати протиправним дії АТ «Альфа-Банк» щодо визначення розміру заборгованості в сумі 86091 (вісімдесят шість тисяч дев`яносто один) долар США, 88 центів США, за кредитним договором №159 від 04 червня 2007 року, що укладений між ОСОБА_1 та АКБРАС «Укрсоцбанк».

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з АТ «Альфа-Банк», , індекс 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 мешканця АДРЕСА_2 судові витрати в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень, 40 копійок.

Стягнути з АТ «Альфа-Банк», , індекс 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканки АДРЕСА_2 судові витрати в розмірі по 420 (чотириста двадцять) гривень, 40 копійок.

Повний текст судового рішення виготовлено 14 грудня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя: