Дата документу 01.12.2020 Справа № 332/2558/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/2558/15 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/3236/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на незаконні дії та постанови старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Потапової Катерини Іванівни, заінтересована особа: Акціонерне товариство «УкрСіббанк»,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на незаконні дії та постанови старшого державного виконавця Заводського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Потапової К.І., заінтересована особа: АТ «УкрСіббанк».

В обґрунтування скарги зазначав, що 21 квітня 2020 року отримав копію постанови Заводського ВДВС про відкриття виконавчого провадження за ЄДРВП 61790471 від 10 квітня 2020 року щодо стягнення з нього заборгованості на користь АТ «УкрСіббанк» в сумі 35591,23 дол. США.

28 квітня 2020 року його представник ознайомився із матеріалами виконавчого провадження та з`ясував, що старшим виконавцем ОСОБА_3 були ще винесені постанови, що обмежують його конституційні права, а саме: постанову від 16 квітня 2020 року про арешт майна боржника, постанову від 16 квітня 2020 року про арешт коштів боржника, постанову від 16 квітня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Вважає дії старшого державного виконавця незаконними, адже державний виконавець не встановив можливість добровільного виконання ним судових рішень. Разом з цим, зазначав і інші підстави: 1) представник АТ «УкрСіббанк» Русілов С.М. не мав повноважень представляти інтереси банку щодо стягнення заборгованості саме з нього, адже у копії витягу з реєстру боржників від 06 квітня 2017 року його прізвище, ім`я, по-батькові відсутнє; 2) пропущений строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, адже виконавчий лист вступив у законну силу 23 червня 2016 року, а питання відкриття виконавчого провадження вирішувалося 10 квітня 2020 року; 3) арешт був накладений на рахунок боржника, який призначений для виплати заробітної плати, а згідно вимог чинного законодавства передбачена лише можливість звернення стягнення на заробітну плату та ін. не більше ніж 20% від усіх доходів боржника.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд на час розгляду скарги зупинити примусове виконання виконавчого провадження № ЄДРВП 617904741 до набрання судовим рішенням за цією скаргою законної сили, визнати незаконними дії старшого державного виконавця Заводського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Потапової К.І. щодо безпідставного винесення постанов у виконавчому провадженні № ЄДРВП 617904741 щодо відкриття виконавчого провадження від 10 квітня 2020 року та обмеження конституційних прав Скаржника, накладення арешту на майно і кошти та звернення стягнення на доходи Скаржника від 16 квітня 2020 року. Визнати незаконним наступні постанови старшого державного виконавця Заводського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Потапової К.І. винесені у виконавчому провадженні номер № ЄДРВП 617904741, та скасувати: постанову від 10 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження; постанову від 16 квітня 2020 року про арешт майна боржника; постанову від 16 квітня 2020 року про арешт коштів боржника; постанову від 16 квітня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2020 року скаргу залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості її доводів.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2020 року, та прийняти нову постанову, якою задовольнити його скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.Статтею 43 Конституції України, нормою прямої дії, гарантовано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 115, ч.5 ст.97 КЗпП України, ст.22, ч.ч.1, 6 ст.24, ч.З ст.15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Так, ОСОБА_1 , як самозайнята особа, отримує дохід від своєї діяльності в оплату усіх його послуг на банківську картку за рахунком НОМЕР_1 , відкритим у АТ «Райффайзен Банк Аваль», м. Дніпро. Проте, старший державний виконавець Потапова К.І. своєю незаконною постановою від 16 квітня 2020 року про арешт коштів боржника наклала арешт на цей рахунок та відповідно заблокувала зняття скаржником з рахунку будь-яких коштів, отриманих у якості винагороди, для свого існування, тим більше, що згідно вимог закону передбачена лише можливість стягнення не більш ніж 20% від усіх доходів боржника. Крім того, у довіреності представника стягувача прямо зазначено, що його повноваження обмежуються колом суворо визначених осіб боржників, викладених у додатку, в якому відсутні відомості щодо ОСОБА_1 , а зазначено лише ОСОБА_4 , яка і є боржником. За таких обставин, старший державний виконавець, отримавши заяву про прийняття виконавчого документа до виконання та примусове виконання рішення суду № 242 від 30 січня 2020 року, належним чином дослідивши усі додані матеріали, повинна була у порядку ст.ст. 4, 16 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ заявнику як наданий не уповноваженою особою щодо стягнення заборгованості саме зі ОСОБА_1 , що знаходиться поза межами повноважень цього представника.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з Правилами № 0 від 22 вересня 2008 року у загальному розмірі 36590,61 доларів США та пеню у розмірі 27373,51 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з Правилами № 0 від 22 вересня 2008 року у загальному розмірі 36590,61 доларів США та пеню у розмірі 27373,51 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 1218 грн. з кожного (т. 2 а.с. 93-98).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 червня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2016 року в частині стягнення заборгованості скасовано, ухвалено нове про часткове задоволення позову. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» прострочену заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 вересня 2008 року, розмір якої станом на 19 грудня 2014 року становить 3999,38 доларів США. Стягнуто зі ОСОБА_4 , з поручителів ОСОБА_1 і ОСОБА_6 з кожного окремо як із солідарних з позичальником ОСОБА_4 боржників на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 22 вересня 2008 року, що утворилася після 19 грудня 2014 року, розмір якої станом на 04 червня 2015 року становить 32591,23 долари США, а також 24090,90 грн. пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання, нарахованої за період з 19 грудня 2014 року по 04 червня 2015 року (т. 2 а.с. 224-237).

На виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 червня 2016 року по цій справі видано виконавчий лист. Строк пред`явлення до виконання 23 червня 2017 року (т. 2 а.с. 217).

За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Положеннями частини першої статті 18 ЦПК України також визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, і за її межами.

Статтею 447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження на звернення до суду із скаргою, якщо такі вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, що передбачено ч.1 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження». Разом з тим, п.1 ч. 4 ст. 12 цього ж Закону строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі, зокрема, пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно п.22 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень при закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Частиною 5 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Так, 09 квітня 2020 року до ВДВС від представника АТ «УкрСиббанк» згідно довіреності Русілова С.М., надійшла заява про прийняття виконавчого документу до виконання виконавчого листа №332/2558/15-ц, виданого 27 жовтня 2016 року Заводським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСибБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 32591,23 долари США, пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання в розмірі 24090,90 грн. та судовий збір у розмірі 1218 грн. (т. 2 а.с. 191).

Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Потапової К.І. від 10 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження 61790471 з виконання виконавчого листа № 332/2558/15-ц, виданого 27 жовтня 2016 року (т. 2 а.с. 182-183).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, на зворотному боці виконавчого листа №332/2558/15-ц, виданого 27 жовтня 2016 року, міститься відмітка державного виконавця ОСОБА_8 , з якої вбачається, що 09 листопада 2017 року, виконавчий лист було повернуто стягувачу, відповідно до п.2 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», яким передбачено повернення виконавчого документу якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними(т. 2 а.с. 217, зворот).

Таким чином, висновок суду, що стягувачем не пропущено строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, відповідає матеріалам справи, а отже у старшого державного виконавця Заводського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Потапової К.І. не було підстав для повернення виконавчого документу стягувачу у відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо довіреності, долученої представником стягувача до заяви про прийняття виконавчого документу до виконання, колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо належного підтвердження ОСОБА_9 як представника стягувача своїх повноважень на вчинення дій щодо пред`явлення виконавчого документу на стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором.

Вбачається, що АТ «УкрСиббанк» в особі Директора з питань реструктуризації та стягнення боргів ОСОБА_10 уповноважило ТОВ «Юридична фірма «Дельта М» в особі Русілова С.М. в тому числі, але не виключно, представляти інтереси АТ «УкрСиббанк» в будь-яких органах державної виконавчої служби України, щодо боржників, перелік яких визначено у Договорі про надання послуг №01/06 від 01 червня 2016 року (т. 2 а.с. 194-195).

Так, суд обґрунтовано звернув увагу, що з Реєстру кредитних угод від 06 квітня 2017 року, щодо яких виконавець надає послуги за Договором №01/06 від 01 червня 2016 року вбачається, що виконавцю ТОВ «Юридична фірма «Дельта М» на виконання переданий, зокрема, й кредитний договір №0, позичальником за яким є ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 196-197).

Оскільки в реєстрі кредитних угод, щодо яких Виконавець надає послуги, спрямовані на погашення заборгованості за Договором № 01/06 від 01 червня 2016 року у п. 104 міститься номер кредитного договору №0, за яким ОСОБА_1 є солідарним боржником разом із ОСОБА_4 , відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 червня 2016 року, ОСОБА_9 як представник стягувача підтвердив свої повноваження на вчинення дій щодо пред`явлення виконавчого документу на стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправомірності дії державного виконавця під час винесення постанови про відкриття провадження не знайшли свого підтвердження.

Матеріалами справи також підтверджено, що при примусовому виконанні виконавчого листа №332/2558/15-ц, виданого 27 жовтня 2016 року Заводським районним судом м. Запоріжжя державним виконавцем 16 квітня 2020 року було винесено постанови про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 84-89).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, відповідно яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та те, що апеляційна скарга містить доводи лише щодо незаконності постанови про арешт коштів боржника, колегія суддів зазначає наступне.

З постанови про арешт коштів боржника від 16 квітня 2020 року вбачається, що старшим державним виконавцем Заводського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Потаповою К.І. винесено постанову у виконавчому провадженні ВП № 61790471, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на будь-яких розрахункових, депозитних, карткових рахунках боржника ОСОБА_1 , відкритих та тих, які будуть відкриті після винесення постанови.

Встановлено, що у зв`язку винесенням вищезазначеної постанови , арештовано кошти, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 НОМЕР_3 ), відкритому у АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Згідно відповіді ПФУ про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи від 13 квітня 2020 року інформації про останнє місце роботи ОСОБА_1 не знайдено(т. 2 а.с. 220).

Разом з тим, з відповіді Державної фіскальної служби України від 10 квітня 2020 року вбачається, що боржник ОСОБА_1 отримує доходи від податкового агента та є самозайнятою особою. Ознака доходу 157, що згідно Довідника ознак доходу для податкового розрахунку форми 1 ДФ, є доходом, виплаченим самозайнятій особі (т. 2 а.с 219).

З листа генерального директора ІП «СЖС Україна» від 15.05.2020 року № 444, вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та перебуває із Підприємством у господарсько-правових відносинах, отримуючи договірну винагороду із відповідним зазначенням коду, як самозайнята особа. Підприємство також не здійснює функцій податкового агента у відношенні доходів боржника. Законом України «про виконавче провадження» не передбачено проведення стягнень з контрагентів, а саме з доходів, які перераховуються ФОП. Підприємство не має право самостійно проводити стягнення з доходів само зайнятої особи без отримання її письмової згоди (т. 2 а.с. 221).

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Частиною першою статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною першою статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності у боржника кошів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Розмір відрахувань із заробітної плати визначено статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір відрахувань із заробітної плати встановлюється у постанові виконавця про звернення стягнення на заробітну плату (пункт 1 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5).

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Зі змісту наведених норм права слідує, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, оскільки законом можуть бути визначені й кошти на інших рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, на які заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20).

Звернення стягнення на заробітну плату має здійснюватись виконавцем у відповідності до положень статтей 68-70 Закону України «Про виконавче провадження» та інших нормативно-правових актів, не повинно унеможливлювати своєчасну виплату боржнику заробітної плати.

Накладаючи арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , який не виконую судове рішення, державний виконавець у постанові від 16 квітня 2020 року зазначив, що арешт накладається на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. Отже, державним виконавцем при винесенні вказаної постанови не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 не надано належним та допустимих доказів на підтвердження того, що його рахунок, на який було накладено арешт, має спеціальний режим використання, а також, що така інформація надходила до приватного виконавця від АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому відкрито відповідний рахунок.

З огляду на зазначене, враховуючи межі апеляційного оскарження, взявши до уваги доводи апеляційної скарги, а також поновлення обмежених прав заявника, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: