Справа № 457/924/20
провадження №2/457/215/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Марчука В.І.,

при секретарі Мазурик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 адвоката Сисина Сергія Васильовича до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сисина С.В., відповідача ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сисин Сергій Васильович звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 належить йому, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Останній є його братом. Відповідно до договору від 20 січня 2017 року, укладеного між співвласниками квартири, про визначення розміру часток у праві власності на квартиру, що є у спільній сумісній власності, визначено розміри часток по 1/4 кожної особи у праві спільної власності на квартиру. Відповідно до договорів дарування частини квартири від 20 січня 2017 року та від 24 січня 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подарували йому свої частки у праві власності на квартиру. У вказаній квартирі з 12 лютого 1997 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , який не проживає за своїм місцем реєстрації впродовж останніх десяти років. Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов з наведених у позові підстав.

Представник позивача адвокат Сисин С.В. у судовому засіданні пояснив, що позивач разом зі своєю сім`єю проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Одночасно у цій квартирі зареєстрований його брат відповідач по справі, який за вказаною адресою не проживає продовж останніх десяти років, а проживає разом з матір`ю по АДРЕСА_2 , де має право на частку у праві власності на будинок, а тому не буде позбавлений житла у випадку задоволення позову. Реєстрація відповідача у квартирі АДРЕСА_1 створює для позивача клопоти, зокрема, при оплаті за користування комунальними послугами.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, у судовому засіданні пояснив, що він понад 17 років не проживав в Україні (проживав у Чеській Республіці), у квартирі АДРЕСА_1 не проживав впродовж 10 років. У 2013 році він повернувся в Україну, де довідався від матері, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає його брат ОСОБА_1 зі своєю сім`єю. Батьки запропонували, щоб квартира у м. Трускавець залишилася для ОСОБА_1 , а йому запропонували проживати у АДРЕСА_2 . Після смерті їхнього батька у матері почалися проблеми психіатричного характеру, зокрема, вона вимагала, щоб він ішов геть з дому по вул. Котляревського у м. Дрогобич. Крім цього, йому погрожував і його брат. Реєстрація у м. Трускавці дозволяє йому втримувати рівновагу у відносинах з матір`ю. На даний час він проживає у м. Дрогобич.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що він проживає у квартирі АДРЕСА_3 близько 25 років. З позивачем у нього склалися приязні сусідські відносини. Відповідача ОСОБА_2 він ніколи не бачив, вперше побачив його у суді. Про існування брата у ОСОБА_1 він довідався місяць тому. Йому ніколи не було відомо про факт проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_4 , з відповідачем ОСОБА_2 вона не знайома. У квартирі АДРЕСА_5 проживає ОСОБА_1 зі сім`єю, ОСОБА_2 у вказаній квартирі ніколи не проживав.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю сторін по справі. ОСОБА_2 є власником 1/3 частини будинку по АДРЕСА_2 . На даний час ОСОБА_2 проживає разом з нею у м. Дрогобич. У квартирі у м. Трускавець ОСОБА_2 ніколи не проживав, хоча був там зареєстрований. 2 роки тому ОСОБА_2 повернувся з-за кордону, з тих пір проживав у м. Дрогобич.

Заслухавши пояснення сторін по справі, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 05 листопада 1997 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Трускавецького міськвиконкому Львівської області, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 /арк. справи 7/.

Згідно з договором про визначення розміру часток у праві власності на квартиру, що є у спільній сумісній власності, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. 20 січня 2017 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 домовилися про поділ (визначення розміру часток) права спільної власності на квартиру під АДРЕСА_1 , що є їхньою спільною сумісною власністю, і вважають, що їхні частки у праві спільної сумісної власності на зазначену квартиру становлять по 1/4 частці у праві спільної власності на вказану квартиру (п. 1) /арк. справи 10-11/.

Згідно з договором дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. 20 січня 2017 року, належна ОСОБА_2 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 подарована ОСОБА_4 /арк. справи 8-9/.

Згідно з договором дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. 27 січня 2017 року, належні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 подаровані ОСОБА_1 /арк. справи 12-13/.

Вищеперелічені договори на даний час чинні, не скасовані, у судовому порядку не оспорювалися.

Отже, з 24 січня 2017 року ОСОБА_1 є єдиним власником квартири, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №218915722 від 04 серпня 2020 року /арк. справи 14/.

З будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_6 вбачається, що у вказаному помешканні зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 /арк. справи 15-19/.

Відповідно до довідки № 30 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29 липня 2020 року, складеної Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Весна», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 /арк. справи 20/.

З акта № 32 від 29 липня 2020 року про фактичне непроживання особи /арк. справи 22/, акта № 108 від 27 грудня 2019 року про фактичне непроживання особи арк. справи 23/, акта № 136 від 28 грудня року про фактичне непроживання особи /арк. справи 24/, складених Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Весна», разом з ОСОБА_1 , який фактично зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_7 (дружина) та ОСОБА_8 (дочка); зареєстрований, але фактично не проживає ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а саме: квартири АДРЕСА_1 , тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Матеріалами справи підтверджується, що права позивача як власника квартири порушуються відповідачем, який у будинку фактично не проживає, однак має у ньому зареєстроване місце проживання, що є перешкодою для позивача у здійсненні повноважень власника.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 близько 10 років без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з квартирою не підтримує, де немає його майна, жодних особистих речей.

Будь-яких даних про те, що відповідач не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з поважних причин, як і підстав для збереження за ним спірного житла, судом не встановлено.

Отже, відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є дії (бездіяльність) відповідача, не пов`язані з позбавленням володіння, якими порушується право власності власника житла.

Позивач вважає, що факт реєстрації відповідача, у належній йому квартирі, порушує його права, як власника, оскільки він змушений сплачувати рахунки відповідача за надані комунальні послуги (зокрема, витрати за утримання будинку, управління багатоквартирним будинком, що підтверджується довідкою № 31 від 29 липня 2020 року, виданою ОСББ «Весна» /арк. справи 21/), що є порушенням його прав.

Разом з тим, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 пояснили, що проживають по сусідству з позивачем ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_2 , у свою чергу, проживає у м. Дрогобич, що також підтверджується показами свідка ОСОБА_3 . Ба більше, відповідач ОСОБА_2 особисто при наданні пояснень у судовому засіданні ствердив, що тривалий час (понад два роки) не проживав у квартирі АДРЕСА_1 . У ході судового розгляду встановлено, що відповідач понад два роки проживає по АДРЕСА_2 , чого він і сам не заперечував.

У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків у результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах.

Окрім того, факт реєстрації ОСОБА_2 , але фактичного непроживання понад річного строку додатково стверджується актами № 32 від 29 липня 2020 року про фактичне не проживання особи /арк. справи 22/, № 108 від 27 грудня 2019 року про фактичне не проживання особи арк. справи 23/, № 136 від 28 грудня року про фактичне не проживання особи /арк. справи 24/, складеними Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Весна».

У судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації за адресою, його реєстрація за вказаною адресою носить формальний характер, та порушує права власника ОСОБА_1 .

Крім цього, встановлено, що фактично відповідач ОСОБА_2 постійно проживає в будинку своєї матері, що є її житлом, а у житловому будинку позивача він тільки зареєстрований. Відсутність у відповідача можливості чи бажання зареєструватись за адресою фактичного проживання чи за будь-якою іншою адресою не може бути підставою для відмови у позові про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки позивач як власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном.

Оскільки відповідач відсутній понад рік у квартирі у квартирі АДРЕСА_1 , що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто, з врахуванням наведеного, з метою недопущення подальшого порушення права позивача на вільне користування та розпорядження належним їй майном, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, врахувавши той факт, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності відповідача не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем судом не встановлено, відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному житловому приміщенні близько 10 років, що перевищує річний строк, який визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, без поважних причин, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з квартирою не підтримує, де немає його майна, жодних особистих речей, а тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 втратив право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачці ОСОБА_1 , а тому позов слід задовольнити.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 280-284 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення у повному обсязі виготовлено 03 грудня 2020 року.

Суддя: В. І. Марчук