Ухвала

08 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 761/25509/19

провадження № 61-17458ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 13 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 26 жовтня 2020 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування наземних транспортних засобів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування наземних транспортних засобів.

Позов мотивовано тим, що 19 березня 2019 року між

ПрАТ«Українська пожежно-страхова компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стилвейл» (далі - ТОВ «Стилвейл») укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів від 19 березня 2018 року № АЗ-176/000/180000070. Предметом страхування за цим договором виступають майнові інтереси ТОВ «Стилвейл», пов`язані з володінням, експлуатацією і

розпорядженням транспортним засобом «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 від страхових ризиків. 12 квітня 2018 року на вул. Краснодарська у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), а саме зіткнення двох транспортних засобів: «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та «Mitsubishi», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням

ОСОБА_1 . Відповідно до рахунку вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 73 135,16 грн. Оскільки автомобіль «Toyota», реєстраційний номер

НОМЕР_1 , застрахований у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на випадок його пошкодження внаслідок ДТП, на підставі договору страхування наземних транспортних засобів (автокаско), згідно з правилами добровільного страхування засобів наземного транспорту ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатило власнику транспортного засобу страхове відшкодування у розмірі фактично завданих збитків з вирахуванням безумовної франшизи, а саме

67 485, 79 грн. Таким чином, після виплати страхового відшкодування на користь

ТОВ «Стилвейл» до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» перейшло право зворотної вимоги, яке ТОВ «Стилвейл» має до особи відповідальної за завдані збитки, якою згідно з постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 761/15452/18 є ОСОБА_1 . На момент ДТП у відповідача був відсутній договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 67 485,79 грн, а також здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня

2020 року, позов ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» суму в розмірі 67 485, 79 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із його обґрунтованості та доведеності. Страхова компанія виплатила страхове відшкодування за договором майнового страхування, до неї перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану страхувальнику шкоду. При цьому, враховано те, що відповідальною у завданні страхувальнику шкоди є ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якої на момент ДТП не була застрахована.

24 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 13 лютого 2020 року тапостанову Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 67 485,79 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо

визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «б», «в» та «г»

пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Щодо доводів заявниці про те, що вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями про те, що вона є єдиною винною особою у настанні ДТП, при розгляді іншої справи, Верховний Суд зазначає, що заявницею у касаційній скарзі не наведено переконливого обґрунтування доводів про те, що вона відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, не зазначено у якій саме справі вона позбавлена можливості спростувати такі обставини, тому вказані посилання

ОСОБА_1 відхиляються судом. При оскарженні судового рішення у малозначній справі з такої підстави необхідно чітко зазначати, які обставини помилково встановлено в оскаржуваних рішеннях і одночасно в касаційній скарзі

посилатись на порушення норм процесуального права, які призвели до помилкового встановлення відповідних обставин.

Щодо доводів заявниці про те, що справа має для неї виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявниця не навела переконливих доводів, які б свідчили про те, що справа має для неї виняткове значення. Як на обґрунтування виняткового значення цієї справи заявниця посилається на те, що вона перебуває у скрутному матеріальному стані, доглядає двох неповнолітніх дітей, а грошові кошти, які заробляє чоловік витрачаються на лікування сина. Проте заявницею не надано будь-яких доказів на підтвердження наведених нею обставин, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково є необґрунтованими, оскільки вона є малозначною в силу вимог закону (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Доводи ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про те, що суд першої інстанції відніс цю справу до категорії малозначних помилково, і не мав її розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, оскільки ця справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження; суд розглядає малозначну справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При цьому судом досліджено та взято до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та суспільства.

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування наземних транспортних засобів,відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик