ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/66/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №2314/6135/12 Категорія: 304090100 Кондрацька Н. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддівВініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.
за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсними договорів про іпотечний кредит, договорів іпотеки квартири, договорів поруки, договору особистого страхування, договору страхування майна та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», яке у подальшому змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування м. Черкаси про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит від 05 лютого 2008 року №CSIPGI у сумі 391 797, 23 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 05 лютого 2008 року №CSIPGI, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,20 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу квартири ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з указаної квартири.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27 квітня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та прокуратури міста Черкаси задоволено частково, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року змінено.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцю на умовах та в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з встановленням ціни продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем і іподекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 жовтня 2016 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 квітня 2016 року в частині вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 15.12.2016 року подав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними договорів про іпотечний кредит, іпотеки квартири, поруки, особистого кредитування та страхування майна, яку мотивував тим, що апеляційним судом Черкаської області колегією суддів була прийнята ухвала від 01.07.2015 року про призначення судово-економічної експертизи, яку доручили провести Черкаському відділенню КНДІСЕ за адресою: м. Черкаси, вул. Леніна 31/1. Встановлений період для розрахунку заборгованості за кредитним договором № №CSIPGI від 05 лютого 2008 року, з 05.02.2008 року по 26.04.2013 року та застосування спеціальної позовної давності в один рік щодо стягнення неустойки (штрафу, пені). 29.03.2016 року на адресу апеляційного суду Черкаської області надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №1291/15-23, 207/16-23. На думку ОСОБА_1 , експерт підтвердив, що протягом періоду з 05.02.2008 року по 26.04.2013 року, ОСОБА_1 було здійснено своєчасне погашення грошових зобов`язань за кредитним договором №CSIPGI від 05 лютого 2008 року на загальну суму - 77 699, 23 грн. Також, на думку ОСОБА_1 , експертом було виявлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» було здійснено незаконне проведення фінансово-кредитних операцій по заборгованості за кредитним договором №CSIPGI від 05 лютого 2008 року та розподіл коштів. Із наданих розрахунків встановлено дисбаланс зарахування тіла кредиту, відсотків, пені, штрафу, що ставить його в тяжке несправедливе становище в договірних зобов`язаннях.

Також не справедливим по відношенню до нього, є право банку проводити та розпоряджатись зарахування коштів на рахунки на свій погляд (зарахування коштів повинно проводитись автоматично через програму комп`ютера). Отже, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим порушено вимоги чинного законодавства.

Підставою недійсності правочину (Договору про іпотечний кредит №CSIPGI від 05 лютого 2008 року) є недодержання в момент вчинення правочину ПАТ КБ «Приватбанк» вимог, які встановлені частинами, 1-3, 506 ст. 203 ЦК України.

Також зазначав, що діями відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» йому та його родині завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через хвилювання за втрату житла.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір №CSIPGI від 05 лютого 2008 року та похідні договори від нього; визнати за ним сум коштів для повернення ПАТ КБ «Приватбанк» - 63 700,77 грн; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути йому оригінали документів: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.09.1993 року; технічний паспорт на квартиру; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати: оплата за проведення судово-економічної експертизи - 9240 грн; оплата правової допомоги адвоката - 5000 грн; судовий збір до апеляційного суду Черкаської області - 1459 грн; судовий збір до суду касаційної інстанції - 2557, 80 грн; судовий збір до суду касаційної інстанції - 2557, 80 грн; судовий збір до суду касаційної інстанції - 388, 80 грн; судовий збір до Придніпровського районного суду м. Черкаси - 1414 грн; судовий збір до Придніпровського районного суду м. Черкаси за вимогу немайнового характеру - 551,20 грн; стягнути з банку на його користь моральну шкоду в розмірі 40 000 грн.

09 липня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» подало до суду уточнену позовну заяву про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» у сумі 521 447,62 грн, яка складається з: 129 397,92 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 192 399,31 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 152 246,06 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та судові витрати, яку мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору №CSIPGI від 05 лютого 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 141 400 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.02.2038 року.

У порушення умов договору та чинних норм закону відповідач зобов`язання за цим договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, а тому просив стягнути вищевикладену суму боргу з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2019 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 341 797, 23 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 129 397, 92 грн; заборгованість по процентах за користування кредитом - 192 399, 31 грн, штраф - 20000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у сумі 3 415, 45 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у сумі 1995, 47 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними договорів про іпотечний кредит, договорів іпотеки квартири, договорів поруки, договору особистого страхування майна та стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині первісного позову банку мотивовано тим, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, а відповідач допустив порушення умов укладеного між сторонами кредитного договору, беручи до уваги дослідженні в судовому засіданні докази, вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, а саме: необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором №CSIPGI від 05 лютого 2008 року заборгованість у розмірі 341 797, 23 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 129 397,92 грн; заборгованість по процентах за користування кредитом - 192 399, 31 грн; штраф - 20 000 грн. Судом першої інстанції враховано, що одночасне стягнення з боржника пені та штрафів є неправомірним. Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та вважав за необхідне зменшити розмір неустойки (пені, штрафу), які нараховані відповідачу ОСОБА_1 , а саме штрафу до 20 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням форми, встановленої законодавством, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам. Вище вказані положення підтверджуються підписанням позивачем договору про іпотечний кредит та іпотечного договору та отримання в розпорядження кредитних коштів і користування ними, що позивачем не оспорюється. Підписавши договір про іпотечний кредит та іпотечний договір позивач погодився з тим, що ним була отримана вся необхідна інформація та він погодився з нею, а отже сторонами було досягнуто згоди на укладення договору та всіх його істотних умов. Доводи позивача щодо ведення його в оману та наявність у діях банку ознак нечесної підприємницької практики не підтверджені з боку позивача належними доказами у справі. Доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 щодо незаконного застосування позивачем при розрахунку відсотків процентної ставки 25,08% суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки питання законності збільшення в односторонньому порядку процентної ставки з 15% до 25,08% річних з 05.08.2008 року було предметом розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій і рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, а ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12.08.2010 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2010 року саме в частині збільшення процентної ставки з 15% річних до 25,08 річних залишено без змін.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги, крім доводів викладених у позовній заяві, вказував, що судом не було надіслано на адресу ОСОБА_1 копію уточненої позовної заяви про стягнення заборгованості на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 521 447,62 грн. Судом не було взято уваги доводи позивача за зустрічним позовом щодо незаконного застосування банком при розрахунку відсотків процентної ставки 25,08%. Вказує, що ознакою обману є умисел в діях ПАТ КБ «Приватбанк», щодо незаконного збільшення відсоткових ставок по кредиту, незаконне проведення фінансово-кредитних операцій по заборгованості за кредитним договором від 05.02.2008 року, власноруч, навмання розподіл коштів; відсутність розрахункових документів щодо видачі та погашення кредиту за даним кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «Приватбанк», зокрема, зазначив, що 05.02.2008 року під час підписання кредитного договору позичальнику були роз`яснені його умови та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти ці пропозиції на вкрай невигідних для нього умовах. Тобто, своїм підписом на кредитному договорі ОСОБА_1 підтвердив наявність домовленостей між банком та позичальником.

31 березня 2016 року на адресу апеляційного суду Черкаської області надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 29.03.2016 року. Однак, вказаний висновок не міг дати вичерпних та конкретних відповідей на поставлені запитання, зокрема в ньому не наведено розрахунків щодо тіла кредиту, нарахованих відсотків, пені, які необхідно було стягнути з ОСОБА_1 . Питання про призначення додаткової експертизи ОСОБА_1 не ставив, свого розрахунку не надавав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», яке у подальшому змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №CSIPGI, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 141 400 грн, з кінцевим терміном повернення до 05.02.2018 року, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 141 400 грн, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15,00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

У серпні 2008 року відсоткова ставка була збільшена банком до 25,08%.

Відповідно до п. 2.4 Договору про іпотечний кредит №CSIPGI від 05.02.2008 року позичальник зобов`язався щомісячно до 5-го числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі 1811 грн. 50 коп., шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок 762, відкритий у кредитора. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 05.02.2038 року.

Пунктом 8.9 договору передбачено, що згідно договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі, зокрема, порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежного виконання умов цього договору).

05 лютого 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит №CSIPGI від 05.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки квартири № CSIPGI, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66,2 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.1993 року.

У відповідності до наданого банком розрахунку станом на 26.04.2013 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 521 447, 62 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 129 397, 92 грн; заборгованості по процентах за користування кредитом - 192 399,31 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 152 246,06 грн; штрафу (процентна складова) - 47 404, 33 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції вірно вказано про те, що відповідачем ОСОБА_1 клопотання про застосування строку позовної давності не заявлено.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що банк умови договору виконав належним чином, тобто надав позичальнику грошові кошти у розмірі визначеному договором про іпотечний кредит, що не заперечується сторонами у справі.

Натомість позичальник свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла вищевказана заборгованість.

За вимогами статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

При цьому «одночасне застосування» передбачає як нарахування таких сум до сплати, так і їх включення до умов договору, оскільки договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України), у зв`язку з чим не можна погодитися із висновками судів про те, що у випадку нарахування банком на підставі оспорюваних положень і штрафу, і пені, належним способом захисту прав позивача буде подання ним відповідних заперечень до суду в межах справи про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з п. 6.4 Договору про іпотечний кредит визначено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п. 2.4, 6.2 даного договору, кредитор має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривни за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні.

Відповідно до п. 6.6 договору про іпотечний кредит при порушенні позичальником строків платежів по зобов`язаннях, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі в межах 10% від суми невиконаного зобов`язання.

Таким чином, умови укладеного між сторонами кредитного договору передбачають можливість одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Така відповідальність запроваджена двома різними умовами договору й надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення, що полягає у сплаті неустойки (окремо й штрафу, й пені).

Отже, судом першої інстанції вірно застосовано зазначені положення закону та стягнуто з відповідача за первісним позовом штраф у розмірі 20 000 грн, врахувавши та застосувавши при цьому положення ч. 1 ст. 551 ЦК України.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 до банку про визнання недійсними договорів про іпотечний кредит, договорів іпотеки квартири, договорів поруки, договору особистого страхування, договору страхування майна та стягнення коштів, то колегія суддів, перевіривши їх, доходить висновку про їх необґрунтованість.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 05 лютого 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Визначення та заборону нечесної й агресивної підприємницької практики закріплено у статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегією суддів встановлено, що до підписання спірних договорів, 01.02.2008 року ОСОБА_1 заповнив анкету-заяву, де вказано, що він ознайомився з умовами кредитування, які були надані йому у письмовому вигляді, своїм підписом підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування (т. 2 а. с. 203).

Крім цього, умови кредитування містяться у тексті самого договору про надання іпотечного кредиту. Позивач з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис у тексті оспорюваних ним договорів.

З часу укладення договору про надання споживчого кредиту, тобто з 2008 року, позичальник здійснював часткове погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що він був ознайомлений з умовами кредитного договору і погоджувався з ним.

Щодо незаконного збільшення відсоткової ставки про яке зазначає ОСОБА_1 , то колегія суддів враховує наступне.

Пунктом 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2011 року залишено без змін рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 лютого 2011 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2011 року, якими було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним підвищення відсоткової ставки по договору про іпотечний кредит до 25,08% з 05 серпня 2008 року.

Отже обставини, встановлені судом першої інстанції у цій справі, підтверджуються також обставинами, встановленими під час розгляду цивільної справи № 2-1061/11 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним підвищення відсоткової ставки по договору про іпотечний кредит до 25,08% з 05 серпня 2008 року.

В частині доводів апеляційної скарги, що дана заява банку про збільшення позовних вимог вже була предметом розгляду, що стосується розміру заборгованості 521 447, 62 грн, і проведена судово-економічна експертиза від 29 березня 2016 року №1291/15-23, 207/16-23 та по ній 26 жовтня 2016 року ухвалено судове рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, то колегія суддів при їх перевірці доходить наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути вмотивоване в судовому рішенні.

Як видно із Висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 29 березня 2016 року №1291/15-23, 207/16-23 встановлено, що в ході дослідження підтверджено, що розмір ануїтетного платежу в сумі 1811,50 грн визначено у відповідності до умов кредитного договору в частині правильності застосування формули, визначеної в п. 2.4 цього договору. Поряд з тим, сума ануїтетного платежу, зазначена в кредитному договорі - 1811, 50 грн не покриває суму процентів розрахованих у ті місяці першого року погашення, в яких фактична кількість днів складає 31 календарний день. Щодо розміру ануїтетного платежу, обрахованого з урахуванням процентів в розмірі 25,08%, то відповідно до наявних в матеріалах цивільної справи документів не підтверджується, який розмір ануїтетного платежу повинен становити при підвищенні процентної ставки.

На інші поставлені питання експертом не надано відповідей.

Отже, у даному висновку відсутні точні, вичерпні та конкретні відповіді на постановлені судом питання в частині нарахування та суми боргу по тілу кредиту, по відсотках, пені та штрафах.

Тому даний висновок не є належним доказом, який спростовує заборгованість розраховану банком.

При цьому сторонами не заявлялося клопотання про проведення додаткової або повторної експертизи.

Щодо аргументів ОСОБА_1 в частині того, що судом першої інстанції порушено норми ЦПК України, оскільки судом не надіслано на його адресу уточненої позовної заяви банку про стягнення з нього заборгованості в сумі 521 447,62 грн від 09.07.2019 року, то перевіривши їх колегія суддів доходить наступних висновків.

Частинами 3, 4, 5 ст. 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускається, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Отже, даною нормою процесуального законодавства передбачено, що обов`язок направлення уточненої позовної заяви покладено на позивача АТ КБ «Приватбанк». Як видно із опису вкладення цінного листа від 08.07.2019 року ОСОБА_1 було направлено уточнену позовну заяву та розрахунок заборгованості на адресу: АДРЕСА_1 , про що свідчить відбиток штампу ПАТ «Укрпошта».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну правову оцінку, правильно встановив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про іпотечний кредит укладений з дотриманням умов дійсності правочинів, визначених цивільним законодавством України та встановив порушення виконання зобов`язань з боку позичальника ОСОБА_1 .

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи судом першої інстанції або які б давали підстави для обов`язкового скасування рішення суду, колегія суддів не встановила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 січня 2020 року.

Судді: