Справа № 344/7290/20
Провадження № 2/344/2540/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Грегулецької Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що 18.01.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 за яким банком надано відповідачу кошти в сумі 20000 доларів США. Відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту (додаток № 1) , але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 18.01.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.1, 1.2. кредитного договору). За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 9.5 % річних. Сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених п.9.2 договору, у тому числі за порушення кредитної дисципліни. Про зміну процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення відповідного листа. У разі не подання позичальником письмового повідомлення про свою незгоду вважається, що позичальник погодився зі зміненими умовами, (п. 1.3, п.9.2 кредитного договору). Всупереч умов кредитного договору відповідач не здійснював щомісячних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, вказаний у договорі. АТ «УКРСИББАНК» у 2014 році звернувся до Бережанського райсуду Тернопільської області з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по вказаному договору, що існувала станом на 30.07.2014 року у загальному розмірі 8837,41 доларів США, з яких 7840,80 доларів США - заборгованість по кредиту, 692,01 доларів США заборгованість по процентам, 304,60 доларів США - пеня. Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 07.07.2015 року у справі №2/593/18/2015 встановлено наявність кредитних правовідносин між сторонами, видачу кредиту в іноземній валюті в доларах США, неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №0. Рішенням суду вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 8837 доларів США 41 цент, що в гривневому еквіваленті на день винесення судового рішення становить 187935,45 гривень та судовий збір. Після набрання рішенням суду законної сили були отримані виконавчі листи та направлені до органів ДВС для примусового виконання. Державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області було відкрито виконавче провадження №49001096 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УКРСИББАНК» 188996,22 гривень заборгованості. 29.12.2018 року виконавче провадження закінчено в зв`язку зі сплатою боргу згідно квитанції від 28.12.2018 року. Фактично боржником було сплачено борг у гривнях, які банком конвертовані у валюту договору долари США та здійснено погашення заборгованості у доларах США. Так після ухвалення рішення суду були здійснені часткові платежі у рахунок погашення: заборгованості по кредиту - загальним розміром 6242,48 доларів США за період з 14.01.2019 року, по 19.03.2019 року, заборгованості по процентам - загальним розміром 397,02 доларів США за період з 04.09.2017 року по 14.01.2019 року. Позивачем зазначено, що заборгованість за кредитним договором, що стягнута за рішенням суду, не була погашена у повному обсязі. Станом на 28.05.2020 року залишається не погашеним кредит у розмірі 1598,32 доларів США, що стягнуті за рішенням суду від 07.07.2015 року, проценти за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк у розмірі 4064,89 доларів США, нараховані відповідно до умов ст.625 ЦК України, за період з 30.06.2017 року по 29.02.2020 року, що не були предметом розгляду у справі №2/593/18/2015. Згідно розрахунку позивача 3% річних нарахованих на підставі ст. 625 ЦПК України понад встановлений договором строк становлять 4064,89 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.05.2020 року, з розрахунку 27,002 грн. за 1 долар США еквівалентно 109752.84 грн., нарахованоза період з 30.06.2017 року по 29.02.2020 року. Просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 4064,89 доларів США та понесені судові витрати у розмірі 9602 гривень.

Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Відповідачем надано відзив на позовну заяву за змістом якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, з підстав застосування строку позовної давності. З тих підстав, що згідно умов кредитного договору надання кредиту здійснюється у термін з : 19/01/2007 по 18/01/2017. 31/07/2014 позивач звернувся до Бережанського районного суду Тернопільської області з позовом про дострокове погашення заборгованості, що складалась з простроченої суми кредиту, процентів за користування кредитом та пені. 07/07/2015 рішенням суду позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з відповідача та поручителя 8837,41 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час ухвалення судового рішення складало 187935,45 гривень. Позивач зазначає, що з урахуванням того факту, що з позовом про дострокове стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту позивач звернувся до суду 07.07.2015 року з цього дня слід обліковувати строк позовної давності. Вимоги щодо стягнення коштів не обґрунтовані, оскільки в банку відсутнє право на нарахування відсотків, так як банком використано право на дострокове стягнення заборгованості. Зазначив, що після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавцю нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки банком не оскаржено постанову про закінчення виконавчого провадження. Просив відмовити в позові в повному обсязі, в зв`язку з застосуванням строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено наступні обставини.

18/01/2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0 про надання споживчого кредиту №0 за яким банком надано відповідачу кошти в сумі 20000 доларів США.

07/07/2015 Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено; стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 8837,41 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день винесення рішення становить 187935,45 гривень заборгованості за договором кредиту; 1060,77 гривень сплачених позивачем судових витрат по сплаті судового збору.

Згідно розрахунку позивача заборгованість по 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 30.06.2017 року по 29.02.2020 складає 4064,89 доларів США.

За змістом ст. ст. 524,533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/13 03/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки, зобов`язання залишається невиконаним належним чином, відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

В обґрунтування правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивачем вказано, що в зв`язку з спливом визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В свою чергу кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

З розрахунку банку вбачається, що позивачем нараховано відсотки саме за ст. 625 ЦК України, а не відсотки передбачені кредитним договором, таким чином заперечення відповідача в частині не вірного обрання способу захисту порушеного права в цій частині не обґрунтовано належими правовими підставами, оскільки кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Також, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до вимог банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 ЦК України)

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц зазначено, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому 29.12.2018 року (дата винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, за стягнутою заборгованістю за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за Кредитним договором припинилося.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на зазначене, рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором. Відповідач належним чином не виконав його зобов`язання, що є підставою для стягнення на користь позивача 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-2168 цс15.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

В ч. 3 ст. 2 ЦПК України в якості загальних засад (принципами) цивільного судочинства вказано змагальність сторін; диспозитивність.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то стягненню підлягає 3 % річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином безпосередньо на сторін спору покладено доведення перед судом наявності правових підстав для обґрунтування їх правових позицій та доведення перед судом фактичних обставин, на яких засновано відповідні правові підстави позову.

Негативні наслідки за невиконання сторонами обов`язку щодо доведення перед судом фактичних обставин і правих підстав позову законом покладено безпосередньо на сторін спору.

Відповідач не подав суду докази та розрахунки в спростування підстав позову.

Таким чином позов обґрунтовано належними правовими підставами.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача а на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 гривень.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 7500 гривень.

Відповідно до ч.1,2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем зазначено в позовній заяві, що орієнтований розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в усіх судових інстанціях складає 7500 гривень.

Так в ст. 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.

В свою чергу позивачем до матеріалів справи не долучено договору про надання правової допомоги, акту приймання передачі виконаних робіт, квитанції про сплату коштів в заявленому розмірі. Окрім цього справу розглянуто в порядку спрощеного провадження, представником позивача подано заяву про розгляд справи без його участі.

Таким чином позивачем не долучено до матеріалів справи договору про надання правової допомоги укладеного між ним та адвокатом, предметом якого є надання правничої допомоги в даній справі, не надано опису робіт виконаних адвокатом, заявлено вимогу про стягнення судових витрат за розгляд справи в всіх судових інстанція, в свою чергу до компетенції місцевого загального суду не належить вирішення питання про стягнення судових витрат в інших судових інстанціях, таким чином позивачем не підтверджено встановленими процесуальним законодавством засобами доказування витрати на професійну правову допомогу в заявленому розмірі, вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат в розмірі 7500 гривень не обґрунтовано належними правовими підставами, тому вона не підлягає до задоволення.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В :

позов задовольнити;

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь АТ «УКРСИББАНК» 4064,89 доларів США 3% річних та 2102 гривень судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.