Справа № 380/1064/19 Головуючий в суді І інстанції Косович Т.П.
Провадження № 22ц-824/1910/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

17 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Іванової І.В. та Матвієнко Ю.О.,-

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного Київської області від 16 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року представник АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 відповідно до підписаної анкети-заяви від 24 грудня 2015 року отримала кредит у розмірі 5 000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказує, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою умов договору, за нею рахується заборгованість у розмірі 16 799, 14 грн., яку банк просить стягнути на свою користь.

Рішенням Тетіївського районного Київської області від 16 вересня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 16 799, 14 грн. заборгованості за кредитом та 1921, 00 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази наявних між сторонами кредитних правовідносин та, що вона не була ознайомлена із умовами і правилами надання кредитних послуг банку, тому вважає висновок суду про задоволення позову необґрунтованим.

У свою чергу, представник АТКБ «ПриватБанк» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції, вказує зокрема на те, що відповідачка підписала анкету-заяву, чим надала згоду на приєднання до умов і правил банківських послуг, отримала кредитну картку, користувалася кредитними коштами, однак у належні строки їх не повернула, через що за нею утворилася заборгованість, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було належним чином доведено позовні вимоги та, оскільки відповідачка подала заяву про визнання позову у повному обсязі, то наявні підстави для задоволення всіх позовних вимог.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року № 61-33662св18.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 5000, 00 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7).

ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених вказаним договором.

Позивач вважає, що відповідачка належним чином не виконала умов кредитного договору, внаслідок чого за нею рахується заборгованість у розмірі 16 799, 14 грн. та надав суду витяги із тарифів та Умов і Правил надання банківських послуг, однак вони не містять підпису відповідачки (а.с.17-51).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів і Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

ОСОБА_1 до суду першої інстанції було подано заяву, в якій вона визнала позов та просила слухати справу в її відсутність та (а.с.41).

Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії цивільного процесу є спеціальним правом відповідача (пункт 1 частина друга статті 49 ЦПК України).

Реалізація відповідачем цього спеціального права не позбавляє його можливості здійснювати інші права учасника справи, передбачені, зокрема статтею 43 ЦПК України, у тому числі право на апеляційне оскарження судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, пославшись в оскаржуваному рішенні на визнання відповідачкою позову, всупереч вимогам частини четвертої статті 206, частини четвертої статті 265 ЦПК України не перевірив, чи не суперечить закону повне визнання позивачкою позовних вимог і чи не порушує це її права, свободи, та інтереси та не надав належної оцінки наявним у матеріалам справи доказам про наявність між сторонами кредитних правовідносин та порядку їх укладення, зокрема в частині узгодження істотних умов про відсотки за користування кредитом та неустойкою, не перевірив відповідність позовних вимог банку в частині відсотків та неустойки вимогам закону з урахуванням того, що відповідачка не має юридичної освіти і є споживачем банківських послуг, і її права та інтереси як споживача посилено охороняються державою, і що відповідачка хоча і подала заяву про визнання позову, однак стягнення з позичальника відсотків та неустойки за відсутності підписаних нею умов суперечить положенням закону.

Однак, оскільки відповідачка визнала наявність між сторонами кредитних правовідносин і таким чином визнала факт користування кредитними коштами та наявної у неї заборгованості, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідачки суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5466, 10 грн., які підлягають задоволенню.

Поряд з цим, доводи представника АТКБ «ПриватБанк» про те, сторони належним чином досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів та штрафних санкцій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних доказів узгодження між сторонами цих умов та що відповідачка підписувала такі умови взагалі, натомість особи несуть ризик щодо вчинення чи невчинення дій під час вчинення правочинів, тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених Законом, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, тому ці доводи не спростовують висновків колегії суддів у цій частині.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Крім того, місцевий суд всупереч вимогам ст. 264 ЦПК України у резолютивній частині рішення в порушення вимог закону не зазначив усіх складових стягуваної загальної суми заборгованості, тому рішення суду не можна вважати таким, що відповідає вимогам процесуального закону та є підставою для його скасування.

Таким чином, фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, суд повною мірою не встановив та неправильно застосував норми процесуального права, зокрема ст. 206 ЦПК України, через що колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного Київської області від 16 вересня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) 5466 (п`ять тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 10 коп. - заборгованості за тілом кредиту та 960 (дев`ятсот шістдесят) грн. 50 коп. судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: