П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року місто Київ

справа № 757/52901/16-ц

провадження №22-ц/824/1941/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Махлай Л.Д. , Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 6 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Савицького О.А..,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 21 травня 2006 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4700000 грн. для придбання майна. Зазначений договір був покладений судом до основи рішення при розгляді справи за її позовом про визнання недійсними договорів дарування майна. Договір дарування грошових коштів нотаріально посвідчений не був, у зв`язку з чим є нікчемним. Крім того, позивачка посилалась на те, що її права та законні інтереси порушені вчиненням правочину,у зв`язку з чим вона змушена звернутися з таким позовом до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 6 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено нікчемність договору дарування, укладеного 26 травня 2006 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4700000 грн. для придбання майна.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі посилається на те, суд першої інстанції не дослідив обставини, коли позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а також факт порушення відповідачем прав позивачки при укладенні договору дарування від 26 травня 2006 року. Зокрема, посилається на те, що при зверненні до суду з позовною заявою позивачкою пропущений строк позовної давності, оскільки їй було відомо про укладення договору дарування від 26 травня 2006 року з моменту його укладення, про що апелянт останню особисто повідомляв. Також апелянт вважав, що договір дарування від 26 травня 2006 року не зачіпає права та інтереси позивачки, яка не є його стороною, оскільки предметом позову мають бути існуючі порушення прав, а не прогнозовані.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалася.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представники - адвокати Риженко Д.М., Кубік Б.В. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

ОСОБА_1 та її адвокат Юрченко М.С. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 10 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Державна реєстраційна служба України, про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дубенко (Ємець) К.Є., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. про визнання недійсним договорів дарування відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м.Києва від 23 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 10 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 10 вересня 20115 року та ухвалу апеляційного суду м.Києва від 23 грудня 2015 року залишено без змін.

Судами встановлено, що з 7 червня 1985 року до 13 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 було укладено ряд договорів, зокрема, договір пайової участі в будівництві житлового комплексу з товариством з обмеженою відповідальністю «Контакт-Інвест», договори про участь у будівництві об`єкта нерухомості з товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничий Вектор», а також цільовий договір дарування від 26 травня 2006 року, за яким ОСОБА_2 отримав у дар від батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - грошові кошти в сумі 4700 тис.грн для придбання квартир та машиномісць, у тому числі й по АДРЕСА_1 .

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, що нерухоме майно, щодо поділу якого заявлено позовні вимоги, а саме: квартир АДРЕСА_2 , нежилих приміщень від №1 до № 11 (групи приміщень № 288) ( в літ.А-офіс) по АДРЕСА_3 , загальною площею 199,80 кв.м., нежилих приміщень від № 1 до № 8 (групи приміщень № 222) (в літ.А- офіс) по АДРЕСА_3 , загальною площею 156,20 кв.м, машиномісць №№ 477 та 476 у підземному паркінгу по АДРЕСА_5 , машиномісць №№ НОМЕР_1 та 178 у підземному АДРЕСА_2 , набуті ОСОБА_2 у власність після розірвання шлюбу, у межах витрат на придбання прав на отримання такого майна за грошові кошти в сумі 4700 тис. грн.., що були його особистою приватною власністю, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання зазначеного нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак і відсутності правових підстав для визнання наступних договорів дарування, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , недійсними.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, залишив його рішення без змін і зазначив, що відсутні підстави для визнання спірного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так як позивачем не доведено, що спірні об`єкти нерухомості набуті за спільні кошти або спільною працею подружжя під час шлюбу. Крім того, суд зазначив, що відповідачем доведено, що спірне нерухоме майно набуто ним у власність після розірвання шлюбу за власні кошти, основним джерелом походження сплачених за договором коштів є кошти, які були отримані ОСОБА_2 за договором дарування від 26 травня 2006 року. Доводи апелянта про те, що за спірним договором будь-які грошові кошти не передавались, сам договір не посвідчений нотаріально, колегія суддів відхиляє, оскільки договір дарування від 26 травня 2006 року недійсним не визнавався, а ст..204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, судом установлено, що відповідно договору дарування від 26 травня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4700000 грн. для придбання майна.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування не був нотаріально посвідчений всупереч вимог ст.ст.220, 719 ЦК України, внаслідок чого такий договір є нікчемним.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується та вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність ( ч.1 ст.717 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.5 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Отже, встановивши, що спірний договір дарування валютних цінностей, якими є гривня України, на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, нотаріально не посвідчений, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку, що такий договір є нікчемним, а з урахуванням конкретних обставин справи вимога позивача про встановлення нікчемності договору дарування підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що договором дарування, стороною якого не є позивачка, не порушуються права останньої, а також посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Дійсно, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 червня 2019 року, справа № 916/3156/17, дійшла правового висновку про те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом з тим, в цій же постанові Велика Палата Верховного Суду з посиланням на ст..5 ГПК України, аналогічна норма міститься у ст..5 ЦПК України, зазначила, що суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м.Києва від 23 грудня 2015 року, фактично встановлено, що частина майна придбана за грошові кошти в сумі 4700 тис. грн., що були особистою власністю ОСОБА_2 , а тому таке майно не є об`єктом спільної сумісної власності. Джерелом походження коштів, за які було придбано майно, є кошти отримані в дар за договором дарування від 26 травня 2006 року, який недійсним не визнавався.

Зважаючи на такі висновки судів, колегія суддів уважає, що єдиним та ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є звернення до суду з окремим позовом про встановлення нікчемності договору дарування.

Що стосується посилання апелянта на те, що договором дарування від 26 травня 2006 року права позивачки ОСОБА_1 , яка не є стороною цього договору, не порушені, принаймні останньою таке не доведено, то з такими доводами погодитись не можна, оскільки прийняття цього договору, як належного доказу у справі про визнання договорів про відчуження майна недійсними, стало підставою для визнання частини майна особистою власністю ОСОБА_2 , а позивачка ОСОБА_1 стверджує, що за відсутності договору дарування або визнання такого договору судом нікчемним, підстав для визнання частини майна особистою власністю відповідача не було.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом з пропуском позовної давності також не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки з наявних в матеріалах справи документів слідує, що про існування договору дарування позивачці стало відомо при розгляді справи Солом`янським районним судом м.Києва, провадження в якій відкрито в 2014 році, та позову ОСОБА_2 про визнання договорів дійсними, в тому числі і договору дарування від 26 травня 2006 року, з яким останній звернувся у березні 2015 року до Печерського районного суду м.Києва ( а.с.125-128).

До суду з позовом про встановлення нікчемності правочину - договору дарування від 26 травня 2006 року ОСОБА_1 звернулася у жовтні 2016 року, тобто в межах встановленого законом трьохрічного строку з моменту, коли остання дізналася про порушення свого права (ч.1 ст.261 ЦК України).

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 знала про укладені договори, оскільки на той момент вони перебували у зареєстрованому шлюбі, є безпідставними, оскільки жодним доказом не підтверджені.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 6 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 20 січня 2020 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Махлай

А.М. Стрижеус