ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/5479/18
Провадження № 22-ц/4820/56/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю представниці відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ і відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 липня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя.

ОСОБА_2 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16 червня 1973 року до 19 травня 1983 року. За договором купівлі-продажу від 1 квітня 1983 року ОСОБА_6 придбав ј частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , яка складалася з жилої кімнати площею 14,5 кв.м, кухні площею 8,2 кв.м, Ѕ частини коридору площею 1,5 кв.м, Ѕ частини тамбура. Після реконструкції житла Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 29 червня 2005 року визнав за ОСОБА_6 право власності на самовільно збудовану частину будинку АДРЕСА_1 , що складає 43/100 частини домоволодіння, розміром 11,70х7,10 м, загальною площею 29,30 кв.м, у тому числі житловою - 11,30 кв.м, прибудову до нього розміром 4,65х2,30 м і сарай розміром 4,00х2,40 м. Спірне домоволодіння набуто позивачкою та ОСОБА_6 за спільні кошти та належало їм на праві спільної сумісної власності, а частки подружжя в цьому майні є рівними, внаслідок чого 43/200 частини домоволодіння належать їй особисто та не можуть бути об`єктом спадкування.

Пред`явивши вимоги до ОСОБА_3 як спадкоємиці ОСОБА_6 першої черги за законом, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 43/200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії суду першої інстанції за первісним позовом

Суд залучив ОСОБА_4 до участі у справі за первісним позовом як співвідповідача.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ і відшкодування шкоди.

ОСОБА_4 зазначила, що з червня 1982 року вона та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а з 21 червня 1983 року - перебували в зареєстрованому шлюбі. 1 квітня 1983 року ними за спільні кошти придбано житловий будинок із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Вказаний будинок знаходився в аварійному стані, тому на його місці позивач і ОСОБА_6 побудували новий будинок. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2005 року визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Цей будинок набутий нею і ОСОБА_6 за час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №961141, договору про поділ земельної ділянки від 28 лютого 2008 року та договору дарування від 23 квітня 2008 року ОСОБА_6 набув право спільної власності в рівних частках на земельну ділянку площею 0,0222 га кадастровий номер :04:002:0078, земельну ділянку площею 0,0158 га кадастровий номер :04:002:0080 та земельну ділянку площею 0,0120 кадастровий номер :04:002:0079. На цих земельних ділянках розташований будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, тому відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України право власності на Ѕ частину земельних ділянок має перейти до позивачки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина на нерухоме майно, яке належало останньому на праві власності. Позивачка, ОСОБА_5 і ОСОБА_3 є спадкоємцями ОСОБА_6 першої черги за законом і прийняли спадщину в установленому законом порядку, разом із тим, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не визнають її право на спірне майно.

Оскільки ОСОБА_2 пред`явила безпідставний первісний позов, то вона не може оформити спадщину, володіти та розпоряджатися майном, до того ж, оспорюючи право власності на будинок, ОСОБА_2 поширює неправдиві відомості, порочить чесне ім`я її та ОСОБА_6 . У зв`язку з цим, позивачка хворіла, понесла витрати на лікування, поїздки до суду, копіювання документів і поштові відправлення, а також їй завдано душевних страждань.

За таких обставин ОСОБА_4 просила суд:

- визнати житловий будинок і земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6 ;

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею, ОСОБА_4 , право власності на: 43/200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 ; ј частину земельної ділянки площею 0,0222 га кадастровий номер :04:002:0078, Ѕ частину земельної ділянку площею 0,0158 га кадастровий номер :04:002:0080; Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0120 кадастровий номер :04:002:0079;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 5 000 грн моральної шкоди;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 2 997 грн 30 коп. майнової шкоди;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 3 000 грн витрат на правову допомогу.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Вказані позови об`єднані судом першої інстанції в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 липня 2019 року в первісному та зустрічному позовах відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_6 придбав частину домоволодіння до реєстрації розірвання шлюбу з ОСОБА_2 і до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 Надалі, перебуваючи в шлюбі, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 за спільні кошти здійснили добудову приміщень до житлового будинку та побудували сарай, у зв`язку з чим за рішенням суду зареєстровано право власності ОСОБА_6 на 43/100 частини домоволодіння. Також за цивільно-правовими угодами до ОСОБА_6 перейшло право власності на відповідну частину земельної ділянки під житловим будинком. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на вказане нерухоме майно, яку прийняли дружина, ОСОБА_4 , та дочка від першого шлюбу, ОСОБА_3 . На думку суду, відсутні докази про те, що джерелом набуття житлового будинку були спільні сумісні кошти або спільна праця ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 не довела порушення своїх прав на частку у майні подружжя, тому її вимоги про захист права власності та відшкодування шкоди не підлягають задоволенню через відсутність спору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у її позові та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне нерухоме майно набуте ОСОБА_6 і ОСОБА_4 за час шлюбу та належало їм на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визнають право ОСОБА_4 на майно, внаслідок чого цей спір має бути вирішений у судовому порядку. Натомість, суд не врахував цих обставин, не застосував норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов помилкового висновку про безпідставність зустрічних вимог.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

ОСОБА_4 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у первісному позові ОСОБА_2 , а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині воно не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

ОСОБА_3 і ОСОБА_5 не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги і заперечення сторін, зазначив у судовому рішенні певні обставини, які не підтверджені достатніми та достовірними доказами, не застосував закон (ст.ст. 1166, 1167 ЦК України), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив норми ст.ст. 22, 24 КпШС Української РСР, ст.ст. 57, 60 СК України та не дотримався положень ст.ст. 81, 89 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю цих обставин, які суд визнав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення підлягає зміні.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 16 червня 1973 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Кам`янець-Подільського міського суду Хмельницької області від 5 січня 1982 року.

19 травня 1983 року Кам`янець-Подільським міським відділом записів актів громадянського стану зроблено актовий запис №174 про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

З 21 червня 1983 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

ОСОБА_3 і ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_6 від цих шлюбів.

За договором купівлі-продажу від 1 квітня 1983 року, посвідченим Першою Кам`янець-Подільською державною нотаріальною конторою (реєстраційний №639), ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_7 ј частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , яка складалася з жилої кімнати площею 14,5 кв.м, кухні площею 8,2 кв.м, Ѕ частини коридору площею 1,5 кв.м, Ѕ частини тамбура.

В подальшому ОСОБА_6 за власні кошти здійснив самочинну реконструкцію цього будинку, зокрема, прибудував до нього веранду розміром 4,65х2,30 м і зробив перепланування існуючих приміщень, а також побудував цегляний сарай розміром 4,00х2,40 м. У результаті реконструкції розмір житлового будинку став 11,70х7,10 м, загальна площа будинку склала 29,3 кв.м, були створені приміщення: житлова кімната площею 11,3 кв.м, кухня площею 10,3 кв.м, веранда площею 7,7 кв.м.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2005 року визнано за ОСОБА_6 право власності на самовільно збудовану частину будинку АДРЕСА_1 , що складає 43% домоволодіння розміром 11,70х7,10 м, загальною площею 29,30 кв.м, у тому числі житловою - 11,30 кв.м, прибудову до нього розміром 4,65х2,30 м і побудований сарай розміром 4,00х2,40 м.

На підставі цього рішення Кам`янець-Подільське міжміське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_6 на 43/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з будинку «А-І» (загальною площею 67,9 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м), веранди «а», веранди «а-1», сараю «В», сараю «в-1», сараю «Ж».

28 лютого 2008 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 укладено договір про поділ земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Хмельницької області Шевчик Н.М. (реєстраційний №700), за умовами якого сторони здійснили поділ земельної ділянки площею 500 кв.м (кадастровий номер :04:002:0070), розташованої по АДРЕСА_1 , і призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ця земельна ділянка належала ОСОБА_6 і ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯГ №961141, виданого Кам`янець-Подільською міською радою 30 серпня 2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №18.

Частки сторін у праві спільної часткової власності становили: ОСОБА_6 - 43/100, ОСОБА_8 - 57/100.

Відповідно до умов поділу:

- у власність ОСОБА_6 перейшла земельна ділянка площею 0,0120 га (кадастровий номер :04:002:0079), на яку 17 березня 2008 року Кам`янець-Подільська міська рада видала ОСОБА_6 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №961421, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №02;

- у власність ОСОБА_8 перейшла земельна ділянка площею 0,0158 га (кадастровий номер :04:002:0080), на яку 17 березня 2008 року Кам`янець-Подільська міська рада видала ОСОБА_8 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №961422, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01;

- у спільну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перейшла земельна ділянка площею 0,0222 га (кадастровий номер :04:002:0078), на яку 17 березня 2008 року Кам`янець-Подільська міська рада видала ОСОБА_6 та ОСОБА_8 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №961420, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00.

За договором дарування земельної ділянки від 23 квітня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Хмельницької області Шевчик Н.М. (реєстраційний №1184), ОСОБА_8 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0158 га (кадастровий номер :04:002:0080), розташовану по АДРЕСА_1 .

На підставі цього договору 16 травня 2008 року Кам`янець-Подільська міська раді видала ОСОБА_6 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №974032, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №95.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина, в тому числі на вищевказане нерухоме майно. У шестимісячний строк з часу відкриття спадщини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини. ОСОБА_5 відмовилася від прийняття спадщини на користь своєї матері, ОСОБА_4 .

Щодо вирішення вимог за зустрічним позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ

Застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 100 ЦК Української РСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) в особистій власності громадян може бути майно, призначене для задоволення її матеріальних і культурних потреб.

Кожний громадянин може мати в особистій власності трудові доходи і заощадження, жилий будинок (або частину його) і підсобне домашнє господарство, предмети домашнього господарства і вжитку, особистого споживання і комфорту.

За змістом ч. 2 ст. 12 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

В силу ст. 224 ЦК Української РСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, і ст. 16 Закону №697-ХІІ майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містяться у ст. 60 СК України.

Із положень ч. 1 ст. 24 КпШС України слідує, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Як передбачено ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України (статті 22 КпШС України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норми статті 60 СК України (статті 22 КпШС України) застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Матеріали справи вказують на те, що ОСОБА_6 придбав ј частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , 1 квітня 1983 року, тобто ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 .

Як встановлено рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2005 року, під час самочинної реконструкції цього будинку, яка була здійснена ОСОБА_6 за власні кошти та зі свого матеріалу, до нього було прибудовано приміщення розміром 2,30 х 4,65 м і здійснено перепланування існуючого будинку, а також побудовано сарай розміром 4,00х2,40 м. Разом із тим, при зведенні нового будинку були використані конструктивні елементи та будівельні матеріали старого будинку.

ОСОБА_4 не оскаржила вказане судове рішення та не спростувала встановлені ним обставини.

Надані ОСОБА_4 докази, в тому числі показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , технічна документація на будинок і домові книги, достовірно не підтверджують той факт, що придбання та реконструкція житлового будинку здійснені за особисті кошти ОСОБА_4 або спільні кошти її та ОСОБА_6 як подружжя. Також відсутні достатні докази про те, що ОСОБА_4 приймала участь у набутті майна своєю працею.

Свідок ОСОБА_11 в суді зазначив, що у 1983 році ОСОБА_6 придбав частину будинку за власні та батьківські кошти, а в подальшому - здійснив його реконструкцію.

Натомість, у справі відсутні докази про те, що ОСОБА_6 провів реконструкцію будинку за час шлюбу з ОСОБА_4 та за спільні кошти подружжя.

Після роз`яснення судом апеляційної інстанції сторонам права на вчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України) ОСОБА_4 не подала докази, що свідчать про ступінь її участі у придбанні та реконструкції спірного будинку.

Зібрані докази вказують на те, що 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності.

Та обставина, що ОСОБА_6 зареєстрував реконструйований будинок у період свого перебування в шлюбі з ОСОБА_4 не може змінити правовий статус набутого ним у власність майна.

Висновок суду першої інстанції про те, що придбана ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 1 квітня 1983 року частина житлового будинку фактично перестала існувати, а спірний будинок побудований за спільні кошти ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є необґрунтованим.

Матеріали справи не містять даних про те, за яких обставин ОСОБА_6 та ОСОБА_8 набули право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 500 кв.м (кадастровий номер :04:002:0070), розташовану по АДРЕСА_1 , частину якої після поділу земельної ділянки ОСОБА_6 набув за договором дарування.

Разом із тим, ОСОБА_4 не довела, що джерелом набуття ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Посилання ОСОБА_4 на те, що спірний житловий будинок належав їй і ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, внаслідок чого вона набула права власності на 43/200 частини домоволодіння та Ѕ частину земельної ділянки, на якій воно розташоване, не відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Отже, вимоги ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Твердження ОСОБА_4 про порушення відповідачами її спадкових прав є безпідставними, оскільки вона не позбавлена можливості оформити права на спадщину в установленому законом порядку.

Щодо вирішення вимог за зустрічним позовом про відшкодування шкоди

Застосовані норми права

Частинами 1 і 2 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, або у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Із положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України слідує, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом норм ст.ст. 1166, 1167 ЦК України юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. У свою чергу, останній має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

ОСОБА_4 обґрунтувала свої вимоги про відшкодування шкоди тим, що пред`явлення ОСОБА_2 безпідставного первісного позову та поширення нею неправдивої інформації призвело до майнових втрат та душевних страждань позивачки.

На підтвердження цих вимог ОСОБА_4 надала суду проїзні документи (залізничні квитки), записи медичної карти, лікарські призначення, фіскальні чеки на придбання ліків та оплату послуг зв`язку (т. 2 а.с. 69-83).

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_2 вчинила неправомірні дії, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із завданням ОСОБА_4 майнової та моральної шкоди.

ОСОБА_4 не довела склад цивільного правопорушення, що є юридичною підставою відповідальності ОСОБА_2 перед нею за завдані збитки, тому позов у цій частині вимог є необґрунтований.

Висновок суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_4 не підлягає задоволення через відсутність спору між сторонами є помилковим.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Суд першої інстанції при розгляді справи не звернув уваги на вказані обставини, не застосував норми матеріального та процесуального закону, які підлягали застосуванню, хоча зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.

У зв`язку з цим, рішення суду слід змінити.

Оскільки під час розгляду справи встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, то згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України при перегляді рішення в частині вимог ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги.

Щодо судових витрат

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є особою з інвалідністю ІІ групи (т. 3 а.с. 7).

Оскільки в позові ОСОБА_4 відмовлено, то понесені нею витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на позивача, а судовий збір - віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 липня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 січня 2020 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Швець О.Д.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 48