Справа № 127/2452/20
Провадження 2/127/362/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Максимчука Я.В.

розглянувши в загальному провадженні у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 про визначення розміру частки спадкодавця, визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, -

в с т а н о в и в:

31.01.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визначення розміру частки спадкодавця, визнання права власності на майно в порядку набувальної давності (а.с. 1-4).

ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги 18.02.2020 року і мотивувала позов тим, що згідно договору міни від 03.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., Ѕ частка житлового будинку з відповідними господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_8 , який до дня своєї смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається з частини будинку з відповідною часткою надвірних забудов, що належала спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності без визначення частки, згідно договору міни від 03.04.2001 року.

Позивач прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також спадщину прийняла донька ОСОБА_8 ОСОБА_2 . Свідоцтва про право на спадщину не видані, оскільки частка померлого в спільній власності визначена не була.

Крім того, на підставі договору міни від 03.04.2001 року, право спільної сумісної власності на цю ж 1/2 частку будинку було зареєстроване за ОСОБА_9 .

Після смерті ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) спадщину прийняв її син - ОСОБА_8 шляхом фактичного вступу у спадщину, оскільки на день смерті спадкодавця був зареєстрований та постійно проживав за однією адресою із спадкодавцем.

Державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 05.02.2019 року прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 434/02-31.

У даній постанові, зокрема, зазначено, що право власності ОСОБА_9 виникло 03.04.2001 року на підставі договору міни та було зареєстроване в КП «ВООБТІ» 09.04.2001 року, тобто, після смерті ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), що суперечить вимогам ст. 1218 ЦК України. Тому право власності ОСОБА_9 на частку вищевказаного будинку виникло після її смерті, дане майно не може бути включене до складу спадщини.

Вказані обставини перешкоджають оформленню спадкового майна, тому ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом і просила визначити, що частка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , становила ј ідеальну частку.

Також позивач вважає, що окрім частки її чоловіка - ОСОБА_8 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вона набула право власності в порядку набувальної давності на ј частку в цьому будинку, яка відповідно до договору міни від 03.04.2001 року була зареєстрована на ім`я померлої ОСОБА_9 .

Так, 03.04.2001 року позивач переїхала та вселилась в житловий будинок АДРЕСА_2 із своїм чоловіком ОСОБА_8 . З того часу вона проживає в будинку постійно, вже понад 18 років. Всі витрати щодо утримання будинку, проведення в ньому благоустрою вона несе сама.

До майна вона ставиться як до власного. Вона не знала, що ј частка будинку належить ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , оскільки вважала, що за договором міни право власності перейшло до ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на підставі договору міни від 03.04.2001 року, посвідченого нотаріусом та відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого БТІ.

Власниками земельної ділянки площею 0,0571 га, згідно державного акту на право приватної власності на землю ВН № 1/2097, виданого Вінницькою міською радою 10.01.2001 року, були до 03.04.2001 року відчужувачі будинку. Разом з укладенням договору міни в силу ст. 30 ЗК України (в редакції, що діяла на день укладення договору міни) у них припинилось право власності на землю. Впродовж часу з 03.04.2001 року по даний час позивач є користувачем земельної ділянки, площею 0,0571 га.

Оскільки позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє 1/4 часткою у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , більше 10 років, утримує житло, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги, відносно цієї частки будинку будь-хто з осіб не заявляв до неї вимог щодо її повернення, вона продовжує відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном, вважає, що відповідно до ст. 344 ЦК України, вона набула право власності на це майно в порядку набувальної давності, тому просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на ј ідеальну частку в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , передану 03.04.2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_10 представнику набувача ОСОБА_9 - ОСОБА_8 за договором міни від 03.04.2001 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М. за реєстр. № 821.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 адвокат Дроненко Ю.В. вимоги ОСОБА_1 підтримав відповідно до обставин, викладених в позовній заяві. Додатково повідомив, що договір міни від 03.04.2001 року недійсним не визнавався. На даний час оформити спадщину ОСОБА_1 не може, тому єдиним способом захисту її прав буде визначення частки померлого ОСОБА_8 у спільній власності і визнання за нею права власності на частку будинку в порядку набувальної давності. Вважає, що частка ОСОБА_8 за договором міни складала ј. На іншу частку, що була зареєстрована за ОСОБА_9 після її смерті, слід визнати право власності за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задоволити. Оскільки вона не змогла оформити спадщину після смерті чоловіка, то була вимушена звернутись до суду із даним позовом. Просила визначити розмір частки померлого ОСОБА_8 ј та визнати за нею право власності за набувальною давністю на частку, яка належала б померлій ОСОБА_9 ј. З квітня 2001 року вона безперервно, добросовісно та відкрито володіє та користується будинком, утримує майно, робить ремонти. Просила захистити її порушене право.

Відповідач ОСОБА_2 , яка брала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов визнала. Письмового відзиву на позов не надавала. Просила задоволити вимоги ОСОБА_1 . Пояснила, що вона та ОСОБА_1 звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , але оформити спадщину не можуть в зв`язку з тим, що право спільної сумісної власності було зареєстроване на померлу ОСОБА_9 .

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу в її відсутності, зазначила, що позовні вимоги визнає повністю (а.с. 237).

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу в її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала (а.с. 233).

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з`явилась за станом здоров`я (а.с. 219).

В судове засідання відповідач ОСОБА_12 не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, зазначила, що позовні вимоги визнає повністю (а.с. 239).

В судове засідання третя особа без самостійних вимог ОСОБА_13 не з`явилась з невідомих причин, про день та час розгляду справи була повідомлена завчасно рекомендованою кореспонденцією, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавала.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що із ОСОБА_1 він знайомий з 1970 року, з ОСОБА_8 також був знайомий. Йому відомо, що на початку 2000 років ОСОБА_1 разом із чоловіком ОСОБА_8 обміняли дві двокімнатні квартири на будинок АДРЕСА_1 . З того часу ОСОБА_1 та ОСОБА_8 постійно проживали у цьому будинку. Він неодноразово бував у них у гостях. Вони утепляли будинок, робили ремонт, міняли опалення. Будь-яких спорів щодо цього будинку з іншими особами не було. В даний час в будинку проживає позивач з донькою та онуком.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що знайома була з ОСОБА_8 , з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Їй відомо, що внаслідок обміну двох квартир ОСОБА_1 та ОСОБА_8 набули право власності на будинок АДРЕСА_1 . Вони весь час проживали в будинку, утеплювали будинок, міняли опалення, вікна, робили ремонт, обробляли земельну ділянку. ОСОБА_8 помер в 2017 році. В даний час в будинку проживає позивач з донькою та онуком. З приводу володіння будинком до ОСОБА_1 ніколи претензій не було.

Судом вчинені наступні процесуальні дії.

Ухвалою суду від 24.02.2020 року (а.с. 109) було відкрите загальне позовне провадження у справі № 127/2452/20.

Ухвалою суду від 27.02.2020 року витребувані докази: спадкові справи, заведені після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (а.с. 110).

Ухвалою суду від 17.07.2020 витребувані матеріали інвентаризаційної справи.

Ухвалою суду від 06.08.2020 року було залучено ОСОБА_13 до участі у даній справі (т. 2 а.с. 18).

Ухвалою суду від 23.09.2020 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 48-49).

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали спадкових справ, інвентаризаційної справи, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що на підставі договору міни, посвідченого 03.04.2001 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., реєстр. № 821, ОСОБА_3 та ОСОБА_10 обміняли належну їм 1/2 частину будинку з відповідною часткою надвірних забудов та належну їм частку земельної ділянки з цільовим призначенням: будівництво і обслуговування житлового будинку, які знаходяться в АДРЕСА_3 , на квартиру АДРЕСА_4 , належну ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на праві власності (а.с. 11-12 т.1).

Відповідно до цього ж договору міни від 03.04.2001 року ОСОБА_13 обміняла належну їй 1/2 частину будинку з надвірними забудовами та належну їй частку земельної ділянки на належну ОСОБА_16 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_17 двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 11-12 т.1).

Сторонами договору міни від 03.04.2001 року були: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його спадкоємець дружина ОСОБА_4 а.с. 27, 29), ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємці: дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 , а.с. 16, 130, 137 т.1), який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_9 на підставі доручення, посвідченого Уланівською міською радою народних депутатів Хмільницького району Вінницької області 20.10.1998 року за реєстр. № 152 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а.с. 17), ОСОБА_13 , ОСОБА_16 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємець 1/8 частини житлового будинку з прибудовами АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , а.с. 24), ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_18 .

Право спільної сумісної власності на Ѕ частку будинку по АДРЕСА_3 за договором міни від 03.04.2001 року зареєстроване в БТІ за ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с. 13).

Право спільної сумісної власності на Ѕ частку будинку по АДРЕСА_3 за договором міни від 03.04.2001 року зареєстроване в БТІ за ОСОБА_16 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_17 (а.с. 14).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 були власниками земельної ділянки, площею 0,0517 га для будівництва і обслуговування житлового будинку на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.01.2000 року № 45 (а.с. 245, 246 т.1).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , його дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (а.с. 130, 131 т.1).

05.02.2019 року державний нотаріус Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. прийняла постанову № 434/02-31 про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , належну на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої був ОСОБА_8 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с. 5).

У даній постанові нотаріусом зазначено, що в процесі вивчення наданих документів, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 претендують на отримання свідоцтв про право на спадщину за законом на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої був ОСОБА_8 . Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно вищевказаного договору міни, право власності ОСОБА_9 на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 виникло 03.04.2001 року та було зареєстроване КП «ВООБТІ» 09.04.2001 року, тобто, після смерті особи, що суперечить вимогам ст. 1218 ЦК України.

Згідно зазначеного договору міни, Ѕ частка вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами належить ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності. Оскільки право власності ОСОБА_9 на частку зазначеного будинку виникло після її смерті та не може бути включене до складу спадщини, також неможливо визначити склад спадкового майна, а саме: на яку частку вищевказаного нерухомого майна необхідно видавати свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 (а.с. 10).

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (а.с. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи те, що правовідносини між сторонами у даній справі виникли до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, суд застосовує Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року, а до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності Цивільний кодекс в редакції 2003 року. Також суд застосовує відповідні норми Закону України «Про власність» станом на 03.04.2001 року.

Відповідно до ст. 9 ЦК УРСР здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік.

Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю.

Відповідно до ст. 12 ЦК УРСР здатність громадянина набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про власність» майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність) (ст. 112 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Статтею 41 ЦК УРСР визначено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст. 241 ЦК УРСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

Враховуючи наведені норми ЦК УРСР і те, що угодою є дія особи, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків, людина як учасник цивільних відносин на момент вчинення угоди має бути живою.

Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, що на момент укладення договору міни 03.04.2001 року одна із сторін договору ОСОБА_9 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_8 , була померлою.

Тому вона не набула прав і обов`язків за договором міни від 03.04.2001 року і не набула права спільної сумісної власності із ОСОБА_8 на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, оскільки у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, проте ОСОБА_9 не набула права спільної власності на майно, достатніх правових підстав для визначення, що частка ОСОБА_8 в будинку становила ј, також немає.

За таких обставин, в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визначення частки спадкодавця ОСОБА_8 слід відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання права власності на ј частку в будинку в порядку набувальної давності, позивач ОСОБА_1 посилалась на ст. 344 ЦК України і мотивувала тим, що вона добросовісно заволоділа будинком і користується ним відкрито і безперервно з 2001 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року правила статі 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

Крім того, слід звернути увагу, про що вказувалося вище, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна.

За договором міни від 03.04.2001 року позивач ОСОБА_1 набула право спільної сумісної власності разом із ОСОБА_16 , ОСОБА_5 , ОСОБА_19 на Ѕ частку спірного будинку (а.с. 11-12,14 т.1).

Довідкою, що видана квартальним комітетом «Центральний» від 04.12.2019 року № 915 підтверджено, що ОСОБА_1 постійно проживає в житловому будинку АДРЕСА_3 з травня 2001 року по даний час. Її чоловік ОСОБА_8 проживав у цьому будинку з травня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті). Будинок з травня 2001 року безперервно по даний час утримується у належному стані та використовується для постійного проживання ОСОБА_1 (а.с. 15).

06.05.2001 року в будинку АДРЕСА_1 встановлено лічильник, укладено договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення з ОСОБА_1 (а.с. 32), договір про надання послуг з газопостачання (а.с. 61-64), договір про користування електричною енергією (а.с. 65-66), оформлено абонентські книжки на оплату за електроенергію, газопостачання на абонента ОСОБА_1 (а.с.35-60).

Проте, позивачем не доведено факту наявності ј частки нерухомого майна, на яке вона просить визнати право власності і добросовісності володіння цією часткою.

Судом було встановлено, що ОСОБА_9 не набула права спільної власності на майно і правових підстав для визначення, що частка ОСОБА_8 в будинку становила ј і частка ОСОБА_9 становила ј також немає.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Проте, позивач ОСОБА_1 знала і розуміла, що користується чужим майном, а право власності було зареєстроване за померлою особою. Сам по собі факт користування ОСОБА_1 всім будинком, не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення розміру частки спадкодавця, визнання права власності на майно в порядку набувальної давності задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 3, 12 Закону України «Про власність», ст.ст. 9, 12, 41, 241 ЦК УРСР, ст.ст. 328, 344, 1216, 1218 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 про визначення розміру частки спадкодавця, визнання права власності на майно в порядку набувальної давності - відмовити.

Судовий збір залишити за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , АДРЕСА_7 ;

відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , АДРЕСА_8 ;

відповідач ОСОБА_5 , ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_9 ;

відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІПН НОМЕР_4 , АДРЕСА_10 ;

третя особа без самостійних вимог ОСОБА_13 , АДРЕСА_11 .

Повне судове рішення складене 10 грудня 2020 року.

Суддя: