Провадження № 4-с/761/247/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.

за участю секретаря Савенко О.І.,

представника скаржника Кузьміка Д.В.,

стягувача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу за скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосередньої ліквідації ПАТ «КБ «Актив Банк» на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа: стягувач - ОСОБА_1 , Подільський РВДВС в м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосередньої ліквідації ПАТ «КБ «Актив Банк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаною скаргою на бездіяльність державного виконавця, щодо не вчинення дій, передбачених ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Свої вимоги представник скаржника обґрунтовував тим, що відповідно до постанови правління Національного банку України від 23.12.2014 року № 838 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.12.2014 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Актив-банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідації банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Актив-банк». Відповідно до зазначеної постанови у ПАТ «КБ «Актив-банк» було відкликано ліцензію та розпочато ліквідацію банку. Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.03.2020 року № 681 визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Актив-банк» до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «КБ «Актив-банк» до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснюється фондом безпосередньо. 31.08.2020 року Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надіслав державному виконавцю заяву про закінчення виконавчого провадження № 45340170 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Заяву про закриття виконавчого провадження було отримано 04.09.2020 року наразі державним виконавцем не вчиняється жодних дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» щодо ПАТ «Актив-банк» з приводу закінчення виконавчого провадження № 45340170 на підставі п. 4 ст. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а тому права ПАТ «Актив-банк» є порушеними.

У судовому засіданні представник скаржника вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у скарзі.

Стягувач в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги з підстав, зазначених в запереченнях від 16.10.2020 року та просив суд залишити без розгляду на підставі ст.ст. 126,449 ЦПК України.

Державний виконавець не неодноразові виклики суду в судове засідання не заявився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином і завчасно.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, заслухавши пояснення представника скаржника та стягувача, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що відповідно до постанови правління Національного банку України від 23.12.2014 року № 838 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.12.2014 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Актив-банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідації банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Актив-банк». Відповідно до зазначеної постанови у ПАТ «КБ «Актив-банк» було відкликано ліцензію та розпочато ліквідацію банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.03.2020 року № 681 визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Актив-банк» до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «КБ «Актив-банк» до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснюється фондом безпосередньо.

31.08.2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до старшого державного виконавця Подільського РВ ДВС ЦМУ Міністерства юстиції України (м.Київ) із заявою про закінчення виконавчого провадження № 45340170 на підставі п. 4. ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).

Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відповідно до статей 17, 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення ЄСПЛ у справі «Артіко проти Італії»). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя в світлі права на справедливий суд, а саме: на сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду.

При цьому в рішенні ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право па доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 pоку).

У справі «Войтенко проти України» суд знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).

При таких обставинах наявність норми пункту 4 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено закінчення виконавчого провадження у разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, не може суперечити принципу верховенства права, меті й завданням цивільного судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 761/14537/15-ц, а також в постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 761/24136/15-ц.

Окрім того, суд також зазначає, що боржником у даному виконавчому провадженні є публічне акціонерне товариство "Актив-Банк".

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

А отже право на звернення до суду із скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця мають сторони виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Згідно із ч. 5 вказаної статті, у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до ч. 1 ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Разом із тим, заявником не було надано суду доказів на підтвердження того, що саме він на час звернення до суду із скаргою є боржником у виконавчому провадженні, який був замінений у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що твердження скаржника щодо неправомірності дій державного виконавця не знайшли свого об`єктивного підтвердження, суд вважає, що скарга є безпідставною, а відтак в її задоволенні слід відмовити.

Щодо клопотання стягувача з приводу залишення скарги без розгляду з підстав пропуску строку на звернення зі скаргою, а також щодо відсутності повноважень на підписання скарги, суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом із тим, при поданні скарги до суду 11.09.2020 року засобами поштового зв`язку, заявник надав суду підтвердження того, що із заявою про закриття виконавчого провадження він звернувся 31.08.2020 року, яку виконавець отримав 04.09.2020 року, а отже десятиденний термін на подання ним скарги було дотримано.

Щодо залишення скарги без розгляду з підстав відсутності повноважень на підписання скарги, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Разом із тим, можливість залишати без розгляду скаргу на дії державного або приватного виконавця із наведених підстав, положеннями Розділу VII не передбачено, а отже правильним рішенням в даному випадку вбачається відмова у задоволенні скарги по суті, що і зроблено судом.

Таким чином, в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення скарги без розгляду слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 18, 76-81, 89, 258-260, 268, 273, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення скарги без розгляду - відмовити

В задоволенні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосередньої ліквідації ПАТ «КБ «Актив Банк» на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа: стягувач - ОСОБА_1 , Подільський РВДВС в м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - відмовити повністю.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст ухвали суду складено 14.12.2020 року.