Справа 206/98/20
Провадження 2-о/206/60/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,

присяжних: Хасанова В.О., Волкова М.І.,

при секретареві Савченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги,

за участю:

прокурора Демченка Д.В.,

представника заявника Чуйко Л.В.,

лікаря-психіатра Михалевої В.А.,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 09 січня 2020 року ОСОБА_1 було госпіталізований до психіатричного стаціонару.

За думкою комісії лікарів, хворий являє собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах.

ОСОБА_1 письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КП «ДБКЛПД» ДОР не надавав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою.

У судовому засіданні представник заявника та лікар - психіатр заяву не підтримали, повідомили що ОСОБА_1 наразі не представляє небезпеку для себе та оточуючих.

Прокурор заперечував проти задоволення заяви.

Особа, стовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку у судовому засіданні заперечував проти госпіталізації, вважав себе здоровим.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, лікаря - психіатра, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.

В силу ст. 14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

У судовому засіданні було встановлено, що 09 січня 2020 року ОСОБА_1 було госпіталізовано до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради за направленням лікаря Локатош КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР.

При обстеженні його психічного стану в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила, що хворий не спить, вживає алкоголь, проявляє агресію до матері, б`є меблі.

ОСОБА_1 було поставлено попередній діагноз: змішаний розлад емоцій та поведінки.

Згідно приписів ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження такі підстави для госпіталізації хворого.

Також, заява про госпіталізацію не була підтримана ані лікарем - психіатром ані представником закладу.

Зокрема, представником заявника та лікарем - психіатром будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_1 являє собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих суду надано не було. Зазначені обставини ні висновок комісії лікарів ні матеріали справи не містять та у судовому засіданні не встановлені.

Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів небезпеки ОСОБА_1 для себе та оточуючих, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає.

Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання.

Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги),наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви КП «ДБКЛПД» ДОР щодо надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (місцезнаходження 49115, м. Дніпро, вул. Бехтєрєва, 1) про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого АДРЕСА_1 ) до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги - відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 16 січня 2020 року.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Р.О. Кушнірчук

Присяжні: В.О. Хасанова

М.І. Волкова