Справа № 932/1028/20
Провадження № 2/201/1904/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Шумейко А.С.

за участі :

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нощенко Наталії Миколаївни про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача, та пояснень третьої особи

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 20 березня 2020 року надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нощенко Наталії Миколаївни про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2019 року відмовлено в задоволенні його позовної заяви до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю. 02 серпня 2019 року ним було подано апеляційну скаргу на рішення суду, однак 18 вересня 2019 року в зв`язку з не усуненням виявлених недоліків апеляційна скарга була повернута заявнику. В жовтні 2019 року він звернувся з заявою до приватного нотаріуса Нощенко Н.М. про поновлення процесуального строку на прийняття спадщини. Проте 07 жовтня 2019 року нотаріусом Нощенко Н.М. було видано свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 . Вважав дані дії приватного нотаріуса неправомірними, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 42, 5, 50 Закону України «Про нотаріат» та ст. 1301 ЦК України просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину №2623, № 2625, видані приватним нотаріусом Нощенко Н.М. - ОСОБА_3 (а.с. 1-7)

15 травня 2020 на адресу суду надійшов відзив на позов ОСОБА_3 в якому він зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його сестра ОСОБА_4 . За життя нею було складено заповіт, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті сестри, 15 серпня 2018 року, він звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М. з заявою стосовно оформлення спадщини за заповітом після смерті сестри ОСОБА_4 , яка складалася з Ѕ частини будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 які належали ОСОБА_4 та Ѕ частки будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 які належали їхній матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки ОСОБА_4 фактично проживала з ОСОБА_5 , то фактично прийняла спадщину за законом.

Так як позивач звернувся з позовною заявою до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про визнання спадщини відумерлою на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі його письмової заяви нотаріусом було зупинено вчинення нотаріальних дій з видачі ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину до вирішення справи судом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу на рішення суду від 09 липня 2019 року було повернуто, отже рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська набрало чинності 18 вересня 2019 року.

07 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Нощенко Н.М. видано на ім`я ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом НОМЕР_3 зареєстрованого в реєстрі за № 2623 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом НОМЕР_4 зареєстрованого в реєстрі за № 2625.

Окрім того зазначив що підстав для визнання свідоцтв про право на спадщину передбачених Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відсутні. Отже нотаріус діяла відповідно до норм діючого законодавства, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити (а.с. 38-41).

01 вересня 2020 року приватним нотаріусом Нощенко Н.Г. направлено на адресу суду письмові пояснення в яких остання зазначила, що на час смерті ОСОБА_4 позивач був з нею розлучений, майно яке було успадковане ОСОБА_3 після смерті матері та сестри було їх особистою власністю, а отже позивач не мав права на спадкування майна, як переживший чоловік, який ним не був. Спадкову справу після смерті ОСОБА_4 заведено за заявою ОСОБА_3 15 серпня 2018 року, з довідки ЦНАП Дніпропетровської міської ради стало відомо, що ОСОБА_1 зареєстрований за даною адресою, після чого позивач звернувся до нотаріальної контори та повідомив що буде звертатися до суду. Після отримання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/3504/19 від 09 липня 2018 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року нею було видано свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 при видачі свідоцтв про право на спадщину діяла відповідно до норм діючого законодавства (а.с. 62-65).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 20 березня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.27).

Ухвалою судді від 23 березня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Нощенко Наталії Миколаївни, третя особа ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.28-29).

27 липня 2020 року судом задоволено клопотання позивача про витребування від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Нощенко Наталії Миколаївни завірену належним чином копію спадкової справи ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 56-57).

22 жовтня 2020 року в судовому засіданні за клопотанням позивача було замінено належного відповідача на ОСОБА_3 , а приватного нотаріуса залучено як третю особу (а.с.76-77).

Приватним нотаріусом на виконання ухвали суду про витребування доказів 27 жовтня 2020 року було надано суду належним чином засвідчену спадкову справу після смерті ОСОБА_4 (а.с.83-145).

29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав суду заяву про забезпечення позову (а.с. 147), яка згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 29 жовтня 2020 року передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.148).

Ухвалою судді від 02 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу (а.с. 149-150)

24 листопада 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду (а.с. 152-153).

Приватний нотаріус Нощенко Н.М. просила слухати справу за її відсутності, про що надала 01 грудня 2020 року відповідну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, 20 грудня 2020 року на адресу суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Позивач та його представник в судовому засідання підтримали заявлені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні.

Фактичні обставини, встановлені судом

ОСОБА_1 перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_4 з 14 серпня 1976 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 138)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с. 139)

Згідно відповіді даної на запит приватного нотаріуса - КП «ДМБТІ» повідомило, що станом на 31 грудня 2012 рік в інвентаризаційній справі містяться відомості, що право власності на буд. АДРЕСА_1 , зареєстровано Ѕ частини за ОСОБА_5 та Ѕ частини за ОСОБА_4 (а.с. 97 на звороті).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку яка розташована за адресою АДРЕСА_1 право власності належало ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 90)

16 липня 2014 року за життя ОСОБА_4 залишила заповіт на випадок її смерті все своє майно заповіла ОСОБА_3 (а.с. 105 на звороті).

ОСОБА_5 також за життя залишила заповіт від 16 липня 2014 року, яким на випадок її смерті все своє майно заповіла ОСОБА_3 (а.с. 136).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія № НОМЕР_2 (а.с. 92).

На підставі заяви ОСОБА_3 від 15 серпня 2018 року, який є рідним братом ОСОБА_4 було відкрито спадкову справу після смерті його сестри (а.с. 88)

На момент смерті ОСОБА_4 згідно довідки, наданої на запит нотаріуса, з померлою був зареєстрований ОСОБА_1 (а.с. 96 на завороті)

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_4 (а.с. 102).

В той же день ОСОБА_1 подав заяву в якій просив нотаріуса зупинити видачу спадщини після смерті ОСОБА_4 до вирішення спору в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська.

Постановою нотаріуса від 21 лютого 2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , в зв`язку з неможливістю встановити їх родинні зв`язки та факт спільного та тривалого проживання (а.с. 104).

30 травня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 105)

Постановою нотаріуса від 30 травня 2019 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на майно, яке залишилося після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 до вирішення спору в суді. (а.с.106-107).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю було відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2019 року виправлено описку в рішення суду вважати вірно дату ухвалення рішення 09 липня 2019 року. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу на рішення суду від 09 липня 2018 року було повернуто скаржнику ( а.с. 108-109,111, 112),

07 жовтня 2019 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до приватного нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину. (а.с. 113)

Того ж дня 07 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Нощенко Н.М. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом НОМЕР_3 зареєстрованого в реєстрі за № 2623 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом НОМЕР_4 зареєстрованого в реєстрі за № 2625 (а.с. 148).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст.1301 ЦК України).

Зацікавлена особа, яка вважає, що її право на спадкування порушено, може звернутися до суду з позовною заявою про визнання недійсним виданого свідоцтва про право на спадщину, оскільки дане свідоцтво може бути визнане недійсним тільки у судовому порядку.

Відповідно ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний: здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: видають свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій.

Відповідно п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК ( 435-15 ) свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину є отримання його особою, яка не мала права на спадкування. Це особи: які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя (дане положення не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом); які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Свідоцтво про право на спадщину по заповіту може бути визнано недійсним, якщо у судовому порядку буде визнано недійсним заповіт.

Верховний суд нагадав, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Верховний суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, яким в даному випадку є позивач як спадкоємець за заповітом, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 414/811/17)

Відповідно до норм ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Заявляючи позовні вимоги позивач ОСОБА_1 посилається на те що ОСОБА_3 не мав права на отримання свідоцтв про право на спадщину, а нотаріусом при їх видачі було порушено строки видачі оскільки рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська оскаржувалося ним в апеляційному порядку.

На підтвердження своїх доводів стосовно відсутності у ОСОБА_3 права на спадщину не надано жодного належного доказу, а його пояснення в судовому засідання стосовно того, що ОСОБА_3 обманим шляхом отримав заповіт та рішення про розірвання шлюбу між ним та померлою ОСОБА_4 не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Суд не бере до уваги доводи позивача про порушення нотаріусом строку при видачі свідоцтв, оскільки рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю було відмовлено. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу на рішення суду від 09 липня 2019 року було повернуто скаржнику, а свідоцтва про право спадщину були виданні приватним нотаріусом Нощенко Н.М. 07 жовтня 2019 року, тобто після набрання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська законної сили.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За викладених обставин, вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню через їх необґрунтованість та недоведеність.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нощенко Наталії Миколаївни про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 11 грудня 2020 року.

Суддя С.О. Демидова