Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 185/4593/17

провадження № 61-5287св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Бенфолд»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Бенфолд» - Панченко Оксани Василівни на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 27 листопада 2017 року у складі судді Головіна В. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 рокуу складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Бенфолд» (далі - ТОВ «Бенфолд») про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на посаді.

Позовна заява мотивована тим, що відбулось незаконне звільнення

ОСОБА_1 з посади директора з ініціативи власника підприємства. Він не подавав заяву про розірвання трудового договору та звільнення з підприємства. Йому не було вручено копію наказу про звільнення та трудова книжка з записом про звільнення. Про те, що його звільнили він дізнався 07 червня 2017 року після отримання в відділі з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців копії протоколу від 06 квітня 2017 року № 7 про звільнення з посади директора ТОВ «Бенфолд».

ОСОБА_1 просив визнати незаконним його звільнення з посади директора ТОВ «Бенфолд» з 06 квітня 2017 року; поновити ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «Бенфолд»; допустити негайне виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «Бенфолд».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Бенфолд» з 06 квітня 2017 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «Бенфолд».

Допущено негайне виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «Бенфолд».

Стягнуто з ТОВ «Бенфолд» на користь держави витрати на судовий збір в сумі 640,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в протоколі № 7 загальних зборів учасників ТОВ «бенфолд» від 06 квітня 2017 року не зазначені підстави для звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбачені статтею 40 КЗпП України, відповідач не обґрунтував своє рішення про звільнення позивача з посади. Крім того, в порушення вимог статті 47 КЗпП України, в день звільнення з посади з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівнику не була видана копія наказу про звільнення з роботи та належно оформлена трудова книжка.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 грудня 2018 року заяву ТОВ «Бенфолд» про скасування заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 27 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Бенфолд» залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суд від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Бенфолд» залишено без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ТОВ «Бенфолд», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

11 березня 2019 року представник ТОВ «Бенфолд» - Панченко О. В. через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що зміст протоколу № 7 Загальних зборів учасників ТОВ «Бенфолд» від 06 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_2 не суперечить чинному законодавству, оскільки дія норми пункту 5 статті 41 КЗпП України розповсюджується на посадових осіб юридичної особи - виконавчого органу товариства, членів наглядової ради акціонерного товариства та загалом посадових осіб будь-якого господарського товариства, а також інших осіб, наділених організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями. Зазначена підстава для розірвання трудового договору не передбачає необхідності з?ясування вини працівника, доцільність та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі

№ 711/5711/16-ц висловлена позиція суду у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

У задоволенні клопотання ТОВ «Бенфолд» про зупинення виконання заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 27 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ТОВ «Бенфолд» - Панченко О. В. на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 рокуздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно правил частини третьої статті 403 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За викладених положень, Верховний Суд під час касаційного перегляду справи не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що відповідно до статуту ТОВ «Бенфолд», учасником ТОВ «Бенфолд» зі 100 % у статутному капіталі є товариство з обмеженою відповідальністю «Агрос Стандарт».

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Бенфолд» від 01 листопада

2016 року, згідно протоколу № 6 від 01 листопада 2016 року, позивач призначений директором ТОВ «Бенфолд» з 02 листопада 2016 року.

Рішенням загальних зборів (протокол № 7) ТОВ «Бенфолд» від 06 квітня

2017 року звільнено директора ТОВ «Бенфолд» ОСОБА_1 та призначено ОСОБА_3 директором вказаного товариства.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

На підставі статті 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У частині першій статті 98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Відповідно до частини першої статті 99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства. У частині третій статті 99 ЦК України передбачено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо у установчих документах не визначені підстави їх усунення.

Згідно статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Відповідно до змісту частини першої статті 167 ГК України корпоративні права визначаються як права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи у управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з частиною третьою статті 167 ГК України корпоративні відносини визначаються як відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц (провадження № 14-423цс19), 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц (провадження

№ 14-613цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 (провадження

№ 14-1цс19).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 127/24523/17 (провадження № 61-11129св19).

Колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом № 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі». Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 08 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. З огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, вона відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Великої Палати Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції».

Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, у редакції Закону № 460-IX, роз`яснює позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови він може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 255, 409, 400, 414 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 256 (в редакції, чинній з 08 лютого 2020 року), 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Бенфолд» - Панченко Оксани Василівнизадовольнити частково.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 рокускасувати.

Провадження у справі № 185/4593/17 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Бенфолд» про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на посадізакрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у нього наявне право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 27 листопада 2017 року та постанова Дніпровського апеляційного суду

від 26 лютого 2019 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун