УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 752/5246/16-ц

провадження № 61-17010 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Яковенка Андрія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою на бездіяльність приватного виконавця та просив зобов'язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т. В. передати на реалізацію квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 , для погашення заборгованості згідно виконання виконавчого листа від 29 вересня 2017 року, виданого Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 632 939,88 грн заборгованості за договором позики та 6604, 99 грн судового збору.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . 18 червня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та 27 серпня 2019 року про опис та арешт спірної квартири. ОСОБА_2 звернувся до приватного виконавця із заявою про реалізацію спірної квартири. Листом від 11 грудня 2019 року приватний виконавець повідомив, що оскільки у квартирі зареєстровано малолітню дитину, він має отримати дозвіл Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації на реалізацію квартири.

Зазначає, що такі дії приватного виконавця є протиправними, оскільки малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є власником або співвласником спірної квартири, а тому згода органу опіки та піклування на відчуження квартири не потрібна.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2020 року в складі судді Плахотнюк К. Г. скаргу задоволено, зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т. В. вчинити виконавчі дії з приводу реалізації квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , на виконання виконавчого листа, виданого 29 вересня 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 632 239,88 грн заборгованості за договором позики та 6604,99 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року в складі колегії суддів Семенюк Т. А., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М. ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що приватний виконавець діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, якими передбачено, що державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду.

16 листопада 2020 року адвокат Яковенко А. О. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду та просив скасувати її як таку, що прийнята з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що дитина зареєстрована в квартирі після накладення ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року заборони на відчуження чи обтяження шляхом укладення будь-яких договорів на відчуження, передання в іпотеку, заставу чи інший спосіб квартири, що належить на праві приватної власності боржнику.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначеними у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т. В. перебуває виконавче провадження № 59373334 від 18 червня 2019 року з примусового виконання виконавчого листа, виданого 29 вересня 2017 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 632 939,88 грн заборгованості за договором позики та 6 604,99 грн судового збору.

Боржнику ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

18 червня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Артемчуком Т. В. винесено постанову про арешт майна боржника.

27 серпня 2019 року винесено постанову про опис та арешт квартири АДРЕСА_1 . Будь-яке інше майно, на яке можливо звернути стягнення, в ОСОБА_2 відсутнє.

9 грудня 2019 року стягувач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Т. В. із заявою про реалізацію указаної квартири, яка належить боржнику на праві приватної власності.

10 грудня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Артемчук Т. В. повідомив ОСОБА_1 , що на виконання вимог пункту 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року, він звернувся до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням надати дозвіл на примусову реалізацію спірної квартири, яка належить боржнику ОСОБА_2 на праві приватної власності, у зв`язку з тим, що у квартирі, на яку має бути звернено стягнення, зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

У пункті 4.5.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Ураховуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Апеляційний суд установивши, що приватний виконавець діяв відповідно до положень чинного законодавства, причини та умови, які ускладнюють виконання рішення, не пов`язані з діями приватного виконавця, обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Доводи адвоката Яковенка А. О. про те, що реєстрація малолітньої дитини відбулася після накладення арешту шляхом заборони відчуження чи обтяження шляхом укладення будь-яких договорів на відчуження, передання в іпотеку, заставу чи інший спосіб спірної квартири, не беруться до уваги, оскільки на момент проведення виконавчих дій дитина зареєстрована в спірній квартирі. Реєстрацію не скасовано та не визнано нечинною, а тому державний виконавець діяв відповідно до вимог законодавства.

Ураховуючи викладене, підстави вважати, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, відсутні.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанцій норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Яковенка Андрія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук