Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 369/14903/18

провадження № 61-7650св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - Вишнева міська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, у якому просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:5184 та :04:001:5186, площею 0,5 га кожна, що мають цільове призначення - для ведення фермерського господарства та знаходяться за адресою: Софіївсько-Борщагівська сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:5185, площею по 0,50 га, цільове призначення - для ведення фермерського господарства, що розташована за адресою: Софіївсько-Борщагівська сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область, посилаючись на те, що відповідачі незаконно оформили право власності на спірні земельні ділянки, і що саме він є законним власником цих ділянок.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, наданої для ведення фермерського господарства, що розташована за адресою: Софіївсько-Борщагівська сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений 27 жовтня 2012 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Біленець О. П. за реєстровим № 1-2258.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :04:001:5184 та :04:001:5186, площею 0,5 га кожна. Ці земельні ділянки були складовими частинами земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0042, площею 1,5000 га, що мала цільове призначення - для ведення фермерського господарства.

Земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0042 була передана безоплатно розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року № 274 у власність ОСОБА_4 . На підставі вказаного розпорядження 03 березня 2010 року на ім`я ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯИ № 434494 на право власності на цю земельну ділянку. Проте рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2014 року визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09 листопада 2009 року № 1579 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки 3-ом громадянам України членам фермерського господарства «Вашуп» (згідно додатку) для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради»; визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року № 274 «Про передачу у власність земельних ділянок трьом громадянам України - членам фермерського господарства «Вашуп» для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради»; визнано недійсними та скасовано державні акти на право власності на земельні ділянки, які були надані громадянам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року № 274.

Із позову ОСОБА_3 він дізнався, що 27 грудня 2012 року ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 27 грудня 2012 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Біленець О. П. за реєстровим № 1-2258.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року у справі № 369/6266/14-ц скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_9 , визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, наданої для ведення фермерського господарства, що розташована адресою: Софіївсько-Борщагівська сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область, укладений 04 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , та визнано право власності за цю земельну ділянку за ОСОБА_9 .

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_9 зареєстрував право власності на цю земельну ділянку та продав її ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим 15 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В. О. за реєстровим № 435.

Він у свою чергу, поділив зазначену земельну ділянку на три окремі частини, внаслідок чого було сформовано три земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186, площею по 0,5 га кожна, що мають цільове призначення - для ведення фермерського господарства, та продав ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5185, площею 0,5 га, за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим 06 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В. О. за реєстровим № 1216.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року рішення Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року у справі № 369/6266/14-ц скасовано, та залишено без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року.

Позивач вказав, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 27 грудня 2012 року, є недійсним, так як ОСОБА_4 не був власником зазначеної земельної ділянки і не мав права її відчужувати.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , у якому просили поновити записи про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 : за № 14588050 від 17 травня 2016 року на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5184, площею 0,5 га, що має цільове призначення - для ведення фермерського господарства та знаходяться за адресою: Софіївсько-Борщагівська сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область, за № 14587438 від 17 травня 2016 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5186, площею 0,5 га, що має цільове призначення - для ведення фермерського господарства та знаходяться за адресою: Софіївсько-Борщагівська сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область; поновити запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 за № 16765046 від 06 жовтня 2016 року на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5185, площею 0,5 га, що має цільове призначення - для ведення фермерського господарства та знаходяться за адресою: Софіївсько-Борщагівська сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок з кадастровими номерами :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186, площею по 0,50 га кожна, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідчений 24 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. за реєстровим № 6268; витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5184, площею 0,5 га, та земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5186, площею 0,5 га; витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5185, площею 0,5 га.

Вказаний позов обґрунтовано тими ж обставинами, що і зустрічний позов ОСОБА_1 . Крім того, зазначено, що 07 листопада 2018 року представником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №№ 144309497, 144327871 та 144330694, з якої вбачається, що 24 липня 2018 року державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвим В. В. прийняті рішення за індексними номерами: 42207948, 42205516 та 42208115, за наслідками яких скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за № № 14588050 та 14587438 від 17 травня 2016 року, а також за № 16765046 від 06 жовтня 2016 року на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186. При цьому підставами для скасування даних записів державним реєстратором вказано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року у цивільній справі № 369/6266/14-ц. Проте у справі № 369/6266/14-ц ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 участі не брали, судовими рішеннями у цій справі їх правовстановлюючі документи, на підставі яких за ними зареєстровано право власності на земельні ділянки, не скасовувалися. На даний час не існує жодного судового рішення, яким би було скасовано правовстановлюючі документи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки. Наразі ОСОБА_3 21 вересня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, а також на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2014 року у цивільній справі № 369/6266/14-ц зареєстрував за собою право власності на ці земельні ділянки. Номери записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно, 28030915, 28053878 та 28031520.

У подальшому ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. за реєстраційним № 6268, спірні земельні ділянки, внаслідок чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено записи про право власності, відповідно, 28518101, 28518782 та 28519163. Усі ці дії здійснені ОСОБА_3 незважаючи на те, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03 травня 2018 року на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2018 року у цивільній справі № 369/12814/17 внесені записи про обтяження у виді арешту нерухомого майна на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186, і ці обтяження були припинені лише 22 жовтня 2018 року з використанням ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у цивільній справі № 759/7977/18, яка насправді ніякого відношення до скасування цих арештів не має. Таким чином, вони позбавлені належних їм прав на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2019 року позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, наданої для ведення фермерського господарства, що розташована за адресою: Софіївсько-Борщагівська сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 27 грудня 2012 року. Поновлено записи про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 від 17 травня 2016 року за № 14588050 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5184, площею 0,5 га, та від 17 травня 2016 року за № 14587438 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5186, площею 0,5 га. Поновлено запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5185, площею 0,5 га. Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5184, площею 0,5 га, та земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5186, площею 0,5 га. Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5185, площею 0,5 га, у решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не мав права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0042 та, відповідно, не мав права відчужувати її ОСОБА_3 , а тому такий договір суперечить закону, зокрема, статті 658 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Правовстановлюючі документи (договори купівлі-продажу), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі яких за ними було зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186, не визнавалися недійсними та не скасовувалися. Суд також виходив з того, що порушення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки розпочалося з 21 вересня 2018 року, після скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про їх право власності на ці земельні ділянки.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задоволено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області, про поновлення записів про право власності на земельні ділянки, визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок недійсними та витребування земельних ділянок відмовлено. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 закрито. Вирішено питання судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовів, апеляційний суд, виходив із того, що спірна земельна ділянка вибула із володіння власника, яким є держава, поза його волею і у встановленому законом порядку будь-якій особі у власність не передавалася. Належним позивачем у справі про витребування цієї земельної ділянки можуть бути лише відповідні державні органи, а не ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 .

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки рішеннями судів визнано незаконним передачу у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, а також відмовлено у позові ОСОБА_9 про визнання права власності на спірну земельну ділянку, подальше укладення договорів щодо відчуження цієї земельної ділянки, а також поділ такої ділянки на три самостійні земельні ділянки з окремими кадастровими номерами не змінює власника земельної ділянки, її цільового призначення та її цілісності.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що сама по собі та обставина, що у реєстрі прав на нерухоме майно титульними власниками було зазначено позивачів, не дає права цим особам на витребування земельних ділянок на свою користь, оскільки за обставинами справи встановлено, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_9 проведена за рішенням суду, яке скасоване. ОСОБА_1 же отримав цю земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2016 року, укладеним з ОСОБА_9 , який фактично не мав права на її відчуження, оскільки не набув права власності на зазначену земельну ділянку у встановленому законом порядку.

А ще, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до подачі позову, а тому позивачі звернулися до суду з позовом до особи, яка не мала правоздатності та не могла бути стороною у справі.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У травні 2020 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення цих позовів. Також у касаційній скарзі представник заявників зазначила клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції:

- безпідставно скасував законне та справедливе рішення суду першої інстанції; неправильно оцінив наявні в матеріалах справи докази; проігнорував той факт, що за позовом про визнання недійним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0042, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 27 грудня 2012 року, позивачем є саме ОСОБА_1 , і порушення саме його цивільного інтересу було констатовано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 12 жовтня 2016 року, у цивільній справі № 369/12426/13-ц за його ж позовом, який було задоволено;

- не врахував позицію Верховного Суду, викладену у пунктах 46, 47 постанови від 18 грудня 2019 року у цивільній справі № 761/29966/16-ц;

- не встановив наявність чи відсутність у позивачів, в тому числі у ОСОБА_1 , цивільного інтересу щодо спірних земельних ділянок;

- проігнорував те, що правомірність перебування спірної земельної ділянки у власності позивачів (скаржників) не була предметом спору цієї справи, а тому, з`ясовуючи вищевказані обставини, вийшов за межі розгляду цієї справи;

- не врахував, що немає жодного рішення суду або іншого документа, яким би було витребувано спірні земельні ділянки з володіння позивачів (скаржників) або позбавлено їх права власності на них у будь-який інший спосіб;

- безпідставно залишив спірні земельні ділянки у власності відповідача ОСОБА_5 , який безумовно набув їх у власність незаконно, під час дії арешту, накладеного в цій справі для забезпечення позову, а також ОСОБА_3 , який зареєстрував своє право власності на спірні земельні ділянки без належної правової підстави та після незаконного скасування за його ініціативи записів про право власності позивачів (скаржників) на ці ділянки.

На момент розгляду справи Верховним Суду відзиви на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 від інших учасників справи не надходили.

Оскільки постанова Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в частині закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 заявником в касаційному порядку не оскаржується, то Верховним Судом у цій частині не перевіряється.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 травня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2020 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 369/14903/18 із суду першої інстанції, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. Цією ж ухвалою відмовлено заявнику в задоволенні клопотання про зупинення дії оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Учасникам справи та їх представникам засобами поштового зв`язку направлено копії указаної ухвали Верховного Суду та касаційної скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6

04 червня 2020 року матеріали справи № 369/14903/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2020 року справу № 369/14903/18 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

18 листопада 2020 року до Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 про відкладення судового розгляду справи, яка обґрунтована тим, що ОСОБА_3 не отримував ухвали Верховного Суду від 08 травня 2020 року про відкриття касаційного провадження у цій справі № 369/14903/18, в результаті чого не мав можливості ознайомитись з касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року та надати суду касаційної інстанції свою правову позицію по справі виклавши її у відзиві.

Перевіривши доводи заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 про відкладення судового розгляду справи, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної заяви, з огляду на те, що в матеріалах цієї справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 445, яке свідчить про те, що 29 травня 2020 року ОСОБА_3 отримав конверт з ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2020 року та копією касаційної скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 як голова фермерського господарства «Калина» з моменту укладення договору оренди земельної ділянки із Софіївсько-Борщагівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області, а саме з 14 березня 2000 року, на праві оренди користувався земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, загальною площею 2,2 га ріллі, згідно з планом на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

На підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 19 березня 2010 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної вище земельної ділянки площею 2,0 га.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09 листопада 2009 року надано дозвіл землевпорядній організації на проведення робіт з розробки технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки членам Фермерського господарства «Вашуп» (далі - ФГ «Вашуп»), а саме: ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 1,5 га, ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,5 га, ОСОБА_8 - 0,2 га, для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року припинено право постійного користування ФГ «Вашуп» в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради на земельну ділянку загальною площею 2,2325 га, що перебувала в постійному користуванні цього господарства на підставі державного акта на право користування землею, та передано безоплатно у власність членам ФГ «Вашуп» земельну ділянку загальною площею 2,2325 га, для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради, а саме: ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,5 га, ОСОБА_7 - 0,5 га, ОСОБА_8 - 0,2325 га.

На підставі вказаного розпорядження 03 березня 2010 року на ім`я ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯИ № 434494 на право власності на земельну ділянку площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 18.

Також державні акти на право власності на земельні ділянки отримали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Земельна ділянка, якою користувався ОСОБА_1 , та земельні ділянки, які ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали у власність, є одним і тим же об`єктом права.

27 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі- продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, який посвідчений 27 грудня 2012 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Біленець О. П. за реєстровим № 1- 2258.

04 червня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_9 укладено попередній договір, відповідно до умов пункту 2 якого ОСОБА_3 і ОСОБА_9 зобов`язались укласти договір (у майбутньому основний договір) купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0042, яка розташована на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області, цільове призначення земельної ділянки -для ведення фермерського господарства.

Пункт 4 попереднього договору передбачав, що термін укладання основного договору - не пізніше 10 червня 2014 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М.

Сапатий В. М. від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, яка розташована на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ухилився.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 12 жовтня 2016 року, у цивільній справі № 369/12426/13-ц за позовом ОСОБА_1 визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09 листопада 2009 року № 1579 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки 3-м громадянам України членам ФГ «Вашуп» (згідно додатку) для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради»; визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року № 274 «Про передачу і власність земельних ділянок трьом громадянам України - членам ФГ «Вашуп» для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради», визнано недійсними та скасовано державні акти на право власності на земельні ділянки, які були надані громадянам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року № 274.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року у справі № 369/6266/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права приватної власності на земельну ділянку відмовлено.

Разом з тим рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року у справі № 369/6266/14-ц скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року та визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, наданої для ведення фермерського господарства, що розташована за адресою: Софіївсько-Борщагівська сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область, укладений 04 червня 2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 та визнано право власності ОСОБА_9 на цю земельну ділянку

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_9 зареєстрував за собою право власності на спірну земельну ділянку та продав її ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, який посвідчений 15 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В. О. за реєстровим № 435.

За заявою ОСОБА_1 від 15 квітня 2016 року земельна ділянка, кадастровий номер :04:001:0042, поділена на три окремі частини, внаслідок чого сформовано три земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186, площею по 0,5 га кожна.

06 жовтня 2016 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:5185, площею 0,5 га на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В. О. за реєстровим № 1216.

Рішенням Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року рішення Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року у справі № 369/6266/14-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки скасовано, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року, яким відмовлено ОСОБА_9 в позові, залишено без змін.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 23 жовтня 2017 року земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:001:5184 та :04:001:5186, площею по 0,5 га кожна, зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 , а земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:5185 - за ОСОБА_2 .

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №№ 144309497, 144327871 та 144330694, 24 липня 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвим В. В. прийняті рішення за індексними номерами 42207948, 42205516 та 42208115, за наслідками яких скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за №№ 14588050 та 14587438 від 17 травня 2016 року, а також за № 16765046 від 06 жовтня 2016 року на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186. Підставами для скасування даних записів державним реєстратором вказано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року у цивільній справі № 369/6266/14-ц.

21 вересня 2018 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер :04:001:0042, від 27 грудня 2012 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року у цивільній справі № 369/6266/14-ц зареєстрував на своє ім`я право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186. Номери записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно, 28030915,28053878 та 28031520.

03 травня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2018 року у цивільній справі № 369/12814/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління Держгеокадастру у Києво- Святошинському районі Київської області, треті особи: Міністерство Юстиції України Департамент державної реєстрації та нотаріату, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартиненко В. 0. про витребування майна з чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Вишнева міська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, внесено записи про обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186.

22 жовтня 2018 року зазначені обтяження на спірні земельні ділянки припинені.

24 жовтня 2018 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_5 на підставі договору купівлі- продажу земельних ділянок, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. за реєстраційним № 6268, земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:5184, :04:001:5185 та :04:001:5186, внаслідок чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про право власності, відповідно, 28518101, 28518782 та 28519163.

Нормативно-правове обґрунтування

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не можу суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Положення частини першої статі 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У такому разі відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовів, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що спірна земельна ділянка вибула із володіння власника, яким є держава, поза його волею і у встановленому законом порядку будь-якій особі у власність не передавалася. Належним позивачем у справі про витребування цієї земельної ділянки можуть бути лише відповідні державні органи, а не ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 .

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки рішеннями судів визнано незаконним передачу у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, а також відмовлено у позові ОСОБА_9 про визнання права власності на спірну земельну ділянку, подальше укладення договорів щодо відчуження цієї земельної ділянки, а також поділ такої ділянки на три самостійні земельні ділянки з окремими кадастровими номерами не змінює власника земельної ділянки, її цільового призначення та її цілісності.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що сама по собі та обставина, що у реєстрі прав на нерухоме майно титульними власниками було зазначено позивачів, не дає права цим особам на витребування земельних ділянок на свою користь, оскільки за обставинами справи встановлено, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_9 проведена за рішенням суду, яке скасоване. ОСОБА_1 же отримав цю земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2016 року, укладеним з ОСОБА_9 , який фактично не мав права на її відчуження, оскільки не набув права власності на зазначену земельну ділянку у встановленому законом порядку.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції проігнорував той факт, що за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0042, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 27 грудня 2012 року, позивачем є саме ОСОБА_1 і порушення саме його цивільного інтересу було констатовано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року у цивільній справі № 369/12426/13-ц за його ж позовом, який було задоволено, Верховний Суд відхиляє, оскільки наявність цивільного інтересу ОСОБА_1 щодо спірної земельної ділянки не спростовує факту незаконності вибуття цієї земельної ділянки із власності держави та безпідставності її відчуження та поділу у подальшому, що виключає можливість захисту прав позивачів у спосіб, що обраний при зверненні із цим позовом.

Аргументи касаційної скарги про те, що правомірність перебування спірної земельної ділянки у власності позивачів (скаржників) не була предметом спору цієї справи, а тому апеляційний суд, з`ясовуючи вищевказані обставини, вийшов за межі розгляду цієї справи, Верховний Суд вважає безпідставними з таких підстав.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався, зокрема, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2014 року у цивільній справі № 369/12426/13-ц, яким визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09 листопада 2009 року № 1579 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки 3-м громадянам України членам ФГ «Вашуп» (згідно додатку) для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради»; визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року № 274 «Про передачу у власність земельних ділянок трьом громадянам України - членам ФГ «Вашуп» для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради», визнано недійсними та скасовано державні акти на право власності на земельні ділянки, які були надані громадянам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 напідставі розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року № 274.

Даним судовим рішенням встановлено факт незаконності першого правочину, що спричинив вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника, яким є держава, - розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року № 274, а відтак всіх наступних угод щодо відчуження цієї земельної ділянки.

Таким чим, перевірка апеляційним судом правомірності перебування спірної земельної ділянки у позивачів є цілком обґрунтованою, та не виходить за межі розгляду цієї справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, переоцінки доказів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, що їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування винесеної у справі постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, апостанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 про відкладення судового розгляду справи відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний Г. І. Усик В. В. Яремко