Дата документу 17.01.2020 Справа № 320/6213/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/366/20 Головуючий у 1-й інстанції: Юрлагіна Т.В.
Є.У.№ 320/6213/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський компресор» про стягнення грошових коштів, не виплачених при звільненні,

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський компресор» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ПАТ «Мелітопольський компресор», який був уточнений, про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 8604,90 грн., а також середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення з урахуванням того, що заробітна плата йому була виплачена в повному обсязі.

В обґрунтування позову зазначає, що у період з грудня 2003 року по 02 травня 2019 року позивач знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «Мелком». 02 травня 2019 року він був звільнений згідно з п.1 ст. 36 КЗпП відповідно до наказу №105 від 02.05.2019 року. У день звільнення відповідач не повідомив позивача про нараховані суми при звільненні та не здійснив виплату належних йому коштів. В уточненій позовній заяві від 21.08.2019 року позивач зазначив, що заробітна плата йому виплачена у повному обсязі, однак він бажає отримати середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Згідно з розрахунково-платіжною відомістю станом на 31.05.2019 року середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи повинна складати 17231,80 гривень. Більш конкретний розрахунок позивач не в змозі надати, оскільки на даний час підприємство не працює та його не впускають на територію для отримання довідки про нараховану заробітну плату.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський компресор» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 13510,47 грн., з обов`язковим перерахуванням до державного бюджету сум податків та зборів, нарахованих з даної суми у розмірах та порядку, встановлених чинним законодавством.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Мелітопольський компресор» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, які свідчать про відсутність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільнені. Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції неправильно визначився із розміром середнього заробітку, а також не застосував строки позовної давності.

Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження отримані ОСОБА_1 26.12.2019 року. В своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що проти апеляційної скарги заперечує, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки по своїй суті вона свідчить лише про незгоду скаржника із рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 11.12.2003 був прийнятий на роботу до ВАТ «Мелітопольський компресор» у відділ головного механіка інженером з ремонту, про що свідчить додана до матеріалів справи копія трудової книжки позивача (а.с.6-7).

Наказом №105 від 02.05.2019 року позивача звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП (а.с.28).

На порушення вимог ст.116 КЗпП України належні ОСОБА_1 суми при звільненні фактично були виплачені 05.08.2019 року.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові № 295/4985/17 від 04 червня 2018 року.

Як встановлено судом першої інстанції, в день звільнення ОСОБА_1 з роботи остаточний розрахунок з ним не був проведений, заборгованість із заробітної плати виплачена 05 серпня 2019 року, що також підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, доданою до матеріалів справи.

Установивши, що остаточний розрахунок з працівником був проведений 05.08.2019 року, суд першої інстанції обґрунтовано на підставі ст.117 КЗпП України стягнув з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно визначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспроможними.

При визначенні середнього заробітку суд першої інстанції керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З розрахунку, наданого відповідачем, вбачається, що за останні два календарні місяці перед звільненням, а саме за березень 2019 року позивачу нараховано заробітну плату в сумі 4542,03 гривні (з урахуванням компенсації за порушення строків виплати та без урахування податків та внесків), за квітень 2019 року - у розмірі 4239,76 гривень.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем на підприємстві був запроваджений триденний робочий тиждень.

На підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньоденною заробітною платою позивача є: (4542,03+4239,76 грн.)/26 робочих днів (при неповному робочому тижні) за вказаний період = 337 гривень 76 копійок.

Кількість робочих днів, що припадають на час затримки виплати заробітної плати за період з 02.05.2019 року до 05.08.2019 року - 40 робочих днів, з урахуванням триденного робочого тижня.

Отже, сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати становить - 337,76 х 40 робочих днів =13510 гривень 47 копійок.

На підставі викладеного, суд першої інстанції правомірно визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із ним при звільненні, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Належних і допустимих доказів на спростування проведеного судом першої інстанції розрахунку відповідач не надав, в чому полягає неправильність розрахунку не зазначив.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини товариства у несвоєчасному розрахунку з позивачем є безпідставними.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від падіння об`ємів виробництва, відсутності замовлень продукції, суд вважає безпідставними та не бере до уваги.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що 12.06.2019 року державною виконавчою службою було накладено арешт на все майно товариства є також неспроможними, оскільки трудовий договір був розірваний до арешту майна боржника - 02 травня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про пропуск працівником строку звернення до суду за вирішенням трудового спору є безпідставними.

Згідно з вимогами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено трьохмісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд встановив, що 05 серпня 2019 року на картковий рахунок позивача відповідачем було здійснено виплату певної суми заробітної плати, про що свідчить додана до матеріалів справи копія виписки по надходженням по картці ОСОБА_1 .

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся ще до повного розрахунку з ним відповідачем, а саме 01 серпня 2019 року, тому доводи про пропуск встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду є безпідставними.

Всі наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський компресор» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В.Кочеткова

Судді: А.В.Дашковська

О.М.Кримська