Ухвала

16 січня 2020 року

місто Київ

справа № 200/1113/19

провадження № 61-687ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 році ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми в 288 445, 04 грн, яку складає різниця між ринковою вартістю пошкодженого автомобіля на момент дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) та вартістю після продажу цього транспортного засобу, з вирахуванням сплаченого страховою компанією відповідача страхового відшкодування. Також позивач просив стягнути витрати на транспортування пошкодженого автомобіля з місця ДТП до місця зберігання у розмірі 1 000, 00 грн; витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 2 500, 00 грн; витрати на проведення автотехнічного дослідження у розмірі 2 625, 00 грн; витрати на оформлення представницької довіреності у розмірі 800, 00 грн; стягнути у відшкодування моральної шкоди 5 000, 00 грн, судові витрати та витрати на правову допомогу.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 288 445, 04 грн у відшкодування матеріальних збитків, 6 925, 00 грн витрат на проведення автотехнічного та автотоварознавчого дослідження, витрат на транспортування пошкодженого автомобіля, оформлення представницької довіреності; 5 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди, 9 000, 00 грн витрат на правничу допомогу та 3 722, 40 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, зробив висновок, що оскільки порушення відповідачем правил дорожнього руху знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з пошкодженням автомобіля позивача, то саме відповідач несе обов`язок з відшкодування завданих внаслідок ДТП збитків. Визначаючи розмір завданих позивачу збитків та вирішивши про їх стягнення із відповідача, суд першої інстанції зробив висновок, що стягненню підлягає різниця між реальною вартістю транспортного засобу на момент ДТП та вартістю проданого пошкодженого автомобіля позивача з урахуванням отриманого страхового відшкодування, а саме: 567 945, 04 грн - (180 000, 00 грн + 99 500, 00 грн) = 288 445, 04 грн. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо стягнення інших витрат, пов`язаних із формуванням позовних документів до суду, розглядом справи у суді. Суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним, а тому стягненню підлягає у відшкодування такої шкоди у розмірі 5 000, 00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції змінено, зменшено суму відшкодування майнових збитків з 288 445, 04 грн до 6 447, 56 грн, суму судового збору з 3 722, 40 грн до 1 536, 80 грн та суму витрат на правову допомогу з 9 000, 00 грн до 4 000, 00 грн. Здійснено розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що при розрахунку розміру завданих позивачу збитків необхідно враховувати визначений судовим експертом розмір таких збитків - 285 947, 56 грн, від якого необхідно відрахувати вартість від продажу пошкодженого автомобіля - 180 000, 00 грн та суму виплаченого страхового відшкодування - 99 000, 00 грн. Отже різниця становитиме 6 447, 56 грн, яка підлягає стягненню в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди. Суд апеляційної інстанції також зробив висновок про наявність підстав для відмови у позові щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із транспортуванням пошкодженого автомобіля з місця ДТП до місця зберігання у розмірі 1 000, 00 грн; у зв`язку із проведенням автотоварознавчого дослідження для визначення розміру завданих в наслідок ДТП збитків у розмірі 2 500, 00 грн; у зв`язку із проведенням автотехнічного дослідження, для визначення причинного зв`язку між діями водіїв учасників ДТП та настанням події у розмірі 2 625, 00 грн; у зв`язку з оформленням представницької довіреності у розмірі 800, 00 грн, оскільки такі витрати не є витратами, пов`язаними з розглядом справи. Стосовно розміру відшкодування моральної шкоди суд апеляційної інстанції зазначив, що у тексті позовної заяви позивачем така шкода визначена у розмірі 30 000, 00 грн, проте у прохальній частині позову позивач просить стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000, 00 грн. Також, суд апеляційної інстанції, зменшуючи розмір витрат на правову допомогу з 9 000, 00 грн до 4 000, 00 грн, зробив висновок, що заявлений позивачем розмір таких витрат не співмірний із складністю справи та виконаним адвокатом робіт, часом, витраченим на надання послуг позивачу, обсягом наданих адвокатом послуг.

ОСОБА_1 03 січня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції, просить скасувати зазначене судове рішення, залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року

(на час подання касаційної скарги) - 2 102, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 288 445, 04 грн відшкодування матеріальної шкоди, 5 000, 00 грн моральної шкоди та інших витрат, пов`язаних зі складанням позову до суду та розглядом справи. Отже, ціна позову у справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 500 =1 051 000, 00 грн).

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний