Справа № 183/6192/20
№ 2/183/3703/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Устименко М.О.,

розглянувши, у відкритому судовому засідання, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на Ѕ частину будинку та земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

09 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, просила суд, визнати рівними частки у сумісній спільній власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та прилеглу земельну ділянку площею 0,1646га кадастровий номер :03:008:0350, а також, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаних вище житлового будинку та земельної ділянки.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 24 вересня 1988 року, вона зареєструвала шлюб з відповідачем у Виконавчому комітеті Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 38.

У 1990 році позивач та відповідач безкоштовно отримали на території села Піщанка земельну ділянку для будівництва житлового будинку та розпочали будівництво згідно з планом забудови, виданого архітектурною групою райвиконкому та рішення Новомосковської районної ради народних депутатів за № 197 від 20.06.1990 року.

23.06.1998 року був зроблений технічний паспорт на будинок та отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок на підставі розпорядження Новомосковської районної адміністрації № 473 від 20.07.1998 року. Вказаний житловий будинок відповідач зареєстрував, право власності у встановленому на той час порядку зареєстроване КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», в реєстровій книзі № 6 за реєстровим № 1507.

Впродовж 30 років будинок добудовувався, деякі споруди під час спільного проживання було переобладнано, тому позивачем оновлено технічний паспорт на будинок, отримано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 82329483 від 14.03.2017 року, у відповідності до якого приватизовано земельну ділянку площею 0,1646га біля будинку, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :03:008:0350.

В 2018 році шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, однак право власності на означене майно зареєстроване на ім`я відповідача, тому посилаючись на вимоги Сімейного кодексу України, позивач просить визнати вищезазначене майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Норми Сімейного Кодексу України гарантують, що у разі поділу майна, що є об`єктом права власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, тому, з огляду на неможливість досягнення домовленості щодо реального поділу майна, позивач звернулася до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року відкрито провадження по справі.

Сторони в судове засідання не з`явилися, позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 24 вересня 1988 року по 12 жовтня 2018 року, про що свідчать копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.5) та копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.6).

14 січня 2020 ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , т внаслідок чого їй присвоєно прізвище ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

Виконавчим комітетом Новомосковської районної ради народних депутатів за вих. № 729 від 05.07.1990 року була видана довідка (а.с.8) на підтвердження того, що ОСОБА_2 дозволяється виконувати роботи з будівництва житлового будинку та присадибній ділянці, що знаходиться в його користуванні в АДРЕСА_1 , згідно з планом забудови.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 16 вересня 1998 року (а.с.9-12) ОСОБА_2 належить житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_2 на вказаний будинок також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 82329483 від 14.03.2017 року (а.с.18).

Фізичне існування житлового будинку з надвірними побудовами в АДРЕСА_1 , становм на момент розгляду справи, також підтверджується технічним паспортом від 21.02.2017 року .

Право власності на земельну ділянку площею 0,1646га, кадастровий номер :03:008:0350 за ОСОБА_2 підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 88467108 від 31.05.2017 року (а.с. 17).

Правовідносини щодо поділу майна подружжя врегульовані наступними нормами закону.

Так, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Оскільки поділ майна відбувається під час дії СК України, до правовідносин, які склалися застосовуються норми чинного СК України з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України.

За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Так, матеріали справи не містять доказів придбання майна особисто відповідачем, внаслідок використання роздільного майна; придбання майна не внаслідок спільної праці сторін та з метою, відмінною від задоволення інтересів сім`ї; наявності письмової угоди між позивачем та відповідачем з приводу означеного майна.

Детальний аналіз поданих доказів свідчить про наявність підстав для визнання майна, спільною сумісною власністю позивача та відповідача, як подружжя, з визначенням часток у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Зазначеними вище документами стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що об`єкт нерухомості, а саме жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними.

Крім того, суд зауважує, що статтею 120 ЗК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім`ю України,п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. ст.ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на Ѕ частину будинку та земельної ділянки, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на Ѕ частину жилого будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1646, кадастровий номер :03:008:0350, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на Ѕ частину жилого будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1646, кадастровий номер :03:008:0350, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.