Справа № 573/1689/19
Номер провадження 2/573/11/20
16 січня 2020 року м. Білопілля
Білопільський районний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Черкашиної М. С.
за участю секретаря Терещенко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Білопілля заочно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу шляхом визнання права власності на земельну ділянку,
20 вересня 2019 року судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надано строк для усунення недоліків (а. с. 12-13).
08 жовтня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18 листопада 2019 року, яке за неявкою відповідача відкладено на 13-00 год. 10 грудня 2019 року (а. с. 37-38).
10 грудня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 14-00 год. 16 січня 2020 року ( а.с. 52).
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю (а. с. 55).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явився з невідомих причин, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання за місцем фактичного проживання, відзиву до суду не направив (а. с. 54).
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 04 квітня 2019 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т. П. видано довіреність від імені ОСОБА_2 , який уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси у відповідному уповноваженому органі з питань розроблення проекту землеустрою та реєстрації права власності на будь-які земельні ділянки за будь-яким цільовим призначенням, які будуть надаватися на ім`я ОСОБА_2 у користування та/або власність. Строк дії довіреності - до 04 квітня 2020 року (а. с. 7).
17 квітня 2019 ОСОБА_1 від імені довірителя ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області з клопотанням відповідно до ст. ст. 118, 121 ЗК України, про виділення йому земельної ділянки орієнтованим розміром 2,0 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 є учасником антитерористичних операцій, та надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки. До клопотання долучено фотознімок розміщення земельної ділянки на Публічній кадастровій карті України (а. с. 30).
17 травня 2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області видано наказ за № 18-4284/16-19-СГ яким надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Річківської сільської ради орієнтовним розміром до 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а. с. 31).
23 травня 2019 року ОСОБА_1 уклав договір за № 47 з ТОВ «Координат - БС» стосовно розроблення товариством проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовним розміром 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області. Загальна вартість робіт за договором у - 4 500 грн., погоджена у протоколі, який є додатком до договору, які ОСОБА_1 погоджується сплатити ТОВ «Координат - БС» за розроблення проекту землеустрою (а. с. 48, 49).
Згідно з квитанціями до прибуткового касового ордера № 636 від 23 травня 2019 року та № 662 від 25 липня 2019 року, ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Координат-БС» 4 500 грн за виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки для ОСГ, Річківська сільська рада Білопільського району (а. с. 33).
07 червня 2019 року відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 13 000 (тринадцять тисяч) гривень в рахунок майбутнього продажу земельної ділянки, що вбачається із копії розписки у матеріалах справи. Факт передачі грошей та написання розписки здійснено у присутності ОСОБА_3 (а. с. 9).
Із інформації з Єдиного реєстру боржників, що міститься на сайті Міністерства юстиції України встановлено, що ОСОБА_2 є боржником, відносно якого Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області за виконавчими документами, виданими Лозівським міськрайонним судом Харківської області проводяться стягнення за виконавчим провадженням № 56857409 щодо стягнення коштів на користь держави та за виконавчим провадженням № 59760408 щодо стягнення заборгованості з оплати комунальних послуг (а. с. 32).
Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).
Головною ознакою договору позики грошових коштів є обов`язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Так, підтвердженням факту укладення договору позики може бути, як договір позики, так і розписка. Разом із тим такі документи мають містити дані про те, що грошові кошти підлягають поверненню.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.
В частині 1 ст. 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
В ст. 131 ЗК України зазначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Відповідно до ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються.
Угоди повинні містити:
а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди;
в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов`язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку.
Відповідно до п. 15 Перехідних положень до Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається: б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до ст. 15, ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність, яка відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Із змісту ч. 2 ст. 5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. В даному випадку суд не знаходить підстав для застосування положення ч. 2 ст. 5 ЦПК України.
З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той, який особа обрала при зверненні до суду.
Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Отже звертаючись до суду позивачем ОСОБА_1 на власний розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 1046-1049 ЦК України, який полягає у передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способу захисту щодо примусове виконання обов`язку за договором позики шляхом визнання права власності на земельну ділянку, яка належить відповідачу.
Проте, суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Всі додані до справи докази не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 20, 1046, 1047, 1049, 1050, ст. ст. 12, 13, 89, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про повернення боргу шляхом визнання права власності на земельну ділянку, відмовити.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білопільським районним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 17 січня 2020 року.

Суддя