Постанова

Іменем України

16 січня 2020 року

місто Київ

справа № 522/23168/16-ц

провадження № 61-37514св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року у складі судді Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2017 року позов банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 16 серпня 2011 року у розмірі 37 238, 23 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Роз`яснено відповідачу згідно з частиною четвертою статті 231 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) право на оскарження заочного рішення в загальному порядку.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 01 лютого 2018 року звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2017 року, у якій також просив поновити йому пропущений з поважних причин строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. ОСОБА_1 зазначив, що отримав повний текст ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року лише 26 січня 2018 року.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2017 року залишено без руху. Надано заявнику строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, суд апеляційної інстанції встановив, що апеляційна скарга подана після закінчення строків, установлених статтею 294 ЦПК України 2004 року, та підстави поновлення строку, які наведені заявником у клопотанні, є неповажними. Крім того, заявником не додані документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що відповідно до наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про отримання поштового відправлення ОСОБА_1 отримав копію ухвали Апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2018 року про залишення апеляційної скарги без руху особисто 04 квітня 2018 року, однак у встановлений строк вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги не виконав та не надав доказів поважності причин пропущення строку на подання апеляційної скарги та доказів сплати судового збору у встановленому розмірі.

Апеляційний суд зробив висновок, що у зв`язку з тим, що зазначені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними, інших поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження заявником не надано, необхідно відмовити у відкритті апеляційного провадження.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у травні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року, постановити рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема, неналежним сповіщенням заявника про розгляд справи та неправильним застосуванням правил статті 267 ЦК України. В частині доводів про оскарження ухвали Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року заявник зазначив, що, починаючи з 20 лютого 2018 року та на момент подання касаційної скарги, він перебуває на стаціонарному лікуванні, стан його здоров`я не дозволяє готувати процесуальні документи, відвідувати судові засідання, у тому числі виправляти зазначені апеляційним судом недоліки апеляційної скарги. Заявник вважає, що оскаржувана ухвала апеляційного суду є незаконною та необґрунтованою, оскільки ним сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги та наведено поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження заочного рішення суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у частині оскарження заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2017 року та відкрито касаційне провадження у справі у частині оскарження ухвали Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 263 ЦПК України, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до статті 72 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

За правилами частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до підпункту 13 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами другою та третьою статті 354 ЦПК України визначено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу. Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

В оцінці наведених обставин Верховний Суд врахував, що заявнику було відомо про зміст ухвали суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення, оскільки, як встановлено апеляційним судом, відповідно до рекомендованого повідомлення про отримання поштового відправлення (а. с. 94) ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року отримано особисто ОСОБА_1 03 січня 2018 року.

Згідно з частиною третьою статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

В оцінці наведених обставин Верховний Суд врахував, що заявник був обізнаний про наявність та зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд, встановивши, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не відповідає вимогам процесуального закону щодо форми і змісту, залишив скаргу без руху, надав строк для усунення недоліків у апеляційній сказі та у зв`язку з неусуненням недоліків відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» , заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду у цій справі про те, що визначені ОСОБА_1 у апеляційній скарзі підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, їх обґрунтованість спростовується матеріалами справи, оскільки заявником не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі ним апеляційної скарги на рішення місцевого суду, враховуючи тривалість неподання апеляційної скарги.

ЄСПЛ зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» заява № 15123/03, § § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» заяви, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_1 своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема, вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, заявник не надав.

В оцінці доводів касаційної скарги про те, що заявник не зміг усунути недоліки апеляційної скарги, оскільки перебував на стаціонарному лікуванні, Верховний Суд відхилив з огляду на таке.

Відповідно до наданих Верховному Суду відомостей ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 20 лютого 2018 року до 26 березня 2018 року, копію ухвали Апеляційного суду Одеської області про залишення апеляційної скарги без руху отримав 04 квітня 2018 року, а отже, заявником не наведено обґрунтованих доводів про те, що існували поважні причини неусунення недоліків апеляційної скарги у встановлений судом процесуальний строк.

Доводи касаційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції Верховний Суд не перевіряв, оскільки в цій частині у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Верховний Суд встановив, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик