Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 695/2509/17

провадження № 61-36884св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_2 , Золотоніська міська державна нотаріальна контора,

третя особа - Орган опіки та піклування Золотоніської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада

2017 року у складі судді Таратіна В. О. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 24 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В.,

Василенко Л. І., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк), ОСОБА_2 , Золотоніської міської державної нотаріальної контори, третя особа - Орган опіки та піклування Золотоніської міської ради, про визнання недійсним договору іпотеки.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 19 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 102п/14/2008-840, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 26 000,00 доларів США зі сплатою

14,49 процентів річних на строк до 18 березня 2023 року, під заставу нерухомого майна.

На момент укладення кредитного договору, вона була близько знайома з ОСОБА_2 , повністю довіряла йому та була впевнена у його платоспроможності, а тому погодилася на укладення 19 березня 2008 року між нею та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», договору іпотеки № 102п/14/2008-840, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , на забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Документи необхідні для укладення зазначеного договору іпотеки збирав особисто ОСОБА_2 , який не повідомив її, що наслідком неналежного виконання ним умов кредитного договору, може бути звернення стягнення на предмет іпотеки - належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , у якій разом з нею проживають та зареєстровані її неповнолітні діти: ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У протилежному випадку, усвідомлюючи, що її діти можуть бути позбавлені єдиного житла, вона б не надала згоду на укладення договору іпотеки.

Посилаючись на те, що оспорюваний договір не був погоджений в установленому законом порядку з органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх дітей при вирішення питання щодо розпорядження майном, яким вони володіють або користуються, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір іпотеки від 19 березня 2008 року № 102п/14/2008-840, укладений між нею та ВАТ «КБ «Надра»; скасувати заборону на відчуження предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області

від 30 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 19 березня 2008 року № 102п/14/2008-840, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра».

Скасовано заборону щодо відчуження зазначеного у договорі іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на дату вчинення оспорюваного договору іпотеки, право користування квартирою АДРЕСА_1 , мали, крім позивача, її неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. Оскільки внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, ПАТ КБ «Надра» матиме право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки - належної позивачці квартири, у якій проживають неповнолітні діти, що призведе до порушення майнових прав дітей, для укладення оспорюваного правочину необхідною є попередня згода органів опіки та піклування. Відсутність, передбаченої статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», обов`язкової попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення позивачем договору іпотеки є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27 січня

2016 року № 6-1055цс15.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 24 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» залишено без задоволення, рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада

2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ПАТ «КБ «Надра», у якій заявник просив скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада 2017 року і постанову Апеляційного суду Черкаської області від 24 квітня 2018 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 17 Сімейного кодексу України (далі - СК України), не урахував правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постановах: від 10 лютого 2016 року у справі № 6-3005цс15, від 06 квітня 2016 року № 6-589цс16, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваним правочином порушуються майнові права неповнолітній дітей. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується у розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим законом. Наведене свідчить, що сам по собі факт укладення договору іпотеки не зменшує і не обмежує наявного у дітей позивача права на користування жилим приміщенням.

Крім того, суди не урахували, що на момент укладення договору іпотеки,

ОСОБА_1 , як законний представник своїх неповнолітніх дітей, діяла недобросовісно, зокрема надала недостовірні відомості про те, що у квартирі

АДРЕСА_1 , не зареєстровані неповнолітні діти, та заяву від 19 березня 2008 року про те, що вона зобов`язується не реєструвати у квартирі, яка є предметом іпотеки, на період дії договору, неповнолітніх/ малолітніх дітей, тобто не визнавала на той час право проживання дітей у спірному жилому приміщенні.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Отже, власник майна, який одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які одночасно є законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини.

У відзиві на касаційну скаргу, що надійшов до Верховного Суду у вересні

2018 року, ОСОБА_1 вказувала на відсутність підстав для задоволення касаційної скаргиПАТ «КБ «Надра», посилаючись на те, що на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19 березня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 102п/14/2008-840, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 26 000,00 доларів США зі сплатою

14,49 процентів річних, на строк до 18 березня 2023 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 19 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», укладений договір іпотеки

№ 102п/14/2008-840, посвідчений державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Компанієць О. Г., зареєстрований у реєстрі за

№ 976. Предметом зазначеного договору є квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування квартири від 09 жовтня 2001 року, посвідченого державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори Компанієць О. Г., за реєстровим № 2450, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 17 жовтня 2004 року.

Іпотекодавець ОСОБА_1 , укладаючи договір іпотеки, гарантувала, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та не проживають малолітні/неповнолітні діти, на підтвердження чого надала ВАТ «КБ «Надра» довідку ВАТ «Янтар» від 18 березня 2008 року № 172 про те, що у квартирі малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані.

Згідно з пунктом 3.2.12. договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язалася не проводити реєстрацію місця проживання неповнолітніх/малолітніх дітей за адресою розташування об`єкта нерухомості, що є предметом іпотеки на період дії даного договору. Аналогічне за змістом зобов'язання ОСОБА_1 виклала у заяві від 19 березня 2008 року.

Натомість, відповідно до довідки ПАТ «Янтар» від 30 листопада 2017 року № 1407, у квартирі АДРЕСА_1 з 16 січня 2007 року по 16 вересня 2016 року були зареєстровані:

- ОСОБА_1 , 1969 року народження;

- ОСОБА_5 , 1999 року народження;

- ОСОБА_3 , 2006 року народження;

- ОСОБА_2 , 1973 року народження.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ «Надра» підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, під час вирішення позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме її порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й судом має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний і правомірний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки недотриманням при укладенні зазначеного правочину статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» у зв`язку з відсутністю попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення оспорюваного договору стосовно нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти: ОСОБА_5 , 1999 року народження, та ОСОБА_3 , 2006 року народження.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з доведеності того, що станом на дату укладення оспорюваного договору у квартирі, що є предметом іпотеки за оспорюваним договором, проживали та були зареєстровані неповнолітні діти іпотекодавця: ОСОБА_5 , 1999 року народження, та ОСОБА_3 , 2006 року народження, а тому вчинення такого правочину без попередньої згоди органів опіки та піклування є підставою для визнання його недійсним.

Однак, таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обгрунтованими фактом порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може грунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з`ясуватинаявність у дитини іншого місця проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

За змістом цього законодавчого припису, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язком батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету забезпечення інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантовано збереження права дитини на житло.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуюючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Перевіряючи обгрунтованість посилань ОСОБА_1 про те, що унаслідок укладення оспорюваного правочину стосовно квартири АДРЕСА_1 порушено законні інтереси її неповнолітній дітей, які під час вчинення правочину були зареєстровані та проживали за вказаною адресою, суди не урахували, що саме іпотекодавець, яка одночасно є законним представником дітей, надала неправдиву інформацію про відсутність у неповнолітніх/малолітніх дітей права користування майном, що є предметом іпотеки.

Так, згідно з наявною у матеріалах кредитної справи № 102п/14/2008-840 (позичальник ОСОБА_2 ), довідки ВАТ «Янтар» від 18 березня 2008 року

№ 172, за підписом голови правління товариства та паспортиста убачається, що у квартирі АДРЕСА_1 з 02 листопада 2001 року зареєстрована власник вказаної квартир - ОСОБА_1 , малолітні та неповнолітні діти у квартирі не зареєстровані. Відповідно до пункту 3.1.12. договору іпотеки та заяви ОСОБА_1

від 19 березня 2008 року, іпотекодавець зобов`язалася не проводити реєстрацію місця проживання неповнолітніх/малолітніх дітей за адресою розташування об`єкта нерухомості, що є предметом іпотеки за адресою розташування об`єкта нерухомості, що є предметом на період дії даного договору.

Верховний Суд зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Під час укладення договору іпотеки, іпотекодавець, яка одночасно є законним представником неповнолітніх осіб, надала іпотекодержателю неправдиві відомості про відсутність прав дітей на користування житлом, що передається в іпотеку, а тому у зазначеному аспекті, з урахуванням правових висновків, викладених у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15,

від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16, її дії у спірних правовідносинах не можна вважати добросовісними, оскільки саме на батьків, як на законних представників дітей, покладений обов'язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, у даній справі - на банк.

Необгрунтованими є і висновки судів про те, що оспорюваним правочином порушено гарантії збереження прав неповнолітніх ОСОБА_5 , 1999 року народження, та ОСОБА_3 , 2006 року народження, на житло.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому, ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником.

ОСОБА_5 , 1999 року народження, та ОСОБА_3 , 2006 року народження, не є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Вони набули право користування житлом, як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи судами цього права не позбавлені.

Наведене, у своїй сукупності, свідчить про те, що задовольняючи позов суди не урахували, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітніх дітей, які продовжують користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на час звернення ОСОБА_1 з відповідними вимогами до суду, а приховування іпотекодавцем, яка одночасно є матір`ю неповнолітніх дітей права на користування житлом, що передається в іпотеку, на момент укладення оспорюваного правочину, позбавляє її права вимагати визнання іпотеки недійсною, та застосування наслідків такої недійсності шляхом скасування заборони на відчуження іпотечного майна.

Доводи ОСОБА_1 про те, що на час укладення договору іпотеки, їй не було роз'яснено, що у випадку неналежного виконання зобов'язання позичальником, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а тому вона не розуміла, що у подальшому банк матиме змогу звернути стягнення на предмет іпотеки, що призведе до порушення майнових прав її дітей, не заслуговують на увагу та спростовуються змістом оспорюваного договору, яким передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником умов кредитного договору.

Верховний Суд вважає необхідним також зазначити, що оспорюваний договір іпотеки укладений у 2008 році, тоді як із зазначеним позовом іпотекодавець, як законний представник неповнолітніх, звернулася лише у 2017 році.

Разом з тим, сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати під час виявленні цієї волі (естоппель), що випливає із засад добросовісності, на яких грунтується зобов`язання (частина третя статті 509 ЦК України).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що унаслідок неправильного застосування норм матеріального права, суди попередніх інстанцій неправильно вирішили спір, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним.

Щодо розподілу судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи, що касаційна скарга ПАТ «КБ «Надра» підлягає задоволенню, судові рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , з позивача на користь ПАТ «КБ «Надра» підлягає стягненню сплачений банком судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 2 688,00 грн (1 408,00 грн + 1 280,00 грн).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада

2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 24 квітня

2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_2 , Золотоніської міської державної нотаріальної контори, третя особа - Орган опіки та піклування Золотоніської міської ради про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 2 688,00 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко