ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року

м. Київ

справа № 752/5293/18

провадження № 61-8391 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Комфорт текстиль груп»,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року в складі судді Чередніченко Н. П. та на постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року в складі колегії суддів Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Комфорт текстиль груп» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що 25 квітня 2017 року був прийнятий на посаду швачки в ТОВ «Комфорт текстиль груп» на підставі наказу від 24 квітня 2017 року № 10-к.

Роботодавець повідомив позивача про те, що розмір його заробітної плати буде становити 6000 грн, однак у довідці від 25 квітня 2017 року, виданій йому для пред`явлення до міграційної служби, його заробітну плату вказав у розмірі 3200 грн.

В кінці квітня 2017 року він не отримав заробітну плату, на його звернення щодо її виплати керівництво відповідача запропонувало йому звільнитися за власним бажанням.

Написавши заяву про звільнення за власним бажанням та отримавши трудову книжку, вчергове поцікавився про виплату заробітної плати, після чого директор ТОВ «Комфорт текстиль груп» забрала видану йому трудову книжку та позивачу її не повернула.

З червня 2017 року по лютий 2018 року позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням віддати трудову книжку та здійснити з ним розрахунок, і лише 15 лютого 2018 року відповідач надав позивачу дублікат трудової книжки, з якої він дізнався, що його було звільнено не за власним бажанням, а у зв`язку з прогулом без поважних причин.

Вважає, що вказане формулювання не відповідає дійсності, оскільки він 11 травня 2017 року написав заяву про звільнення за власним бажанням. Жодних документів про звільнення він не отримував та в день звільнення з ним не було проведено остаточний розрахунок за період його роботи з 25 квітня 2017 року по 11 травня 2017 року, а тому просив змінити формулювання причин його звільнення 11 травня 2017 року з посади швачки ТОВ «Комфорт текстиль груп» із «в зв`язку з прогулом згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України» на «за власним бажанням згідно частини першої статті 38 КЗпП України»; стягнути з відповідача остаточний розрахунок (заробітну плату) при звільненні у розмірі 1 908,78 грн; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 39 893,92 грн; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 58 218,4 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Комфорт текстиль груп» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин проведено відповідачем із дотриманням вимог діючого законодавства, відповідачем проведено всі необхідні дії та здійснено розрахунок сум при звільненні, однак, позивач відмовився від їх отримання та доказів на спростування цих обставин суду не надав, а тому позовні вимоги в частині зміни формулювання причини звільнення та стягнення остаточного розрахунку при звільненні є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності цього висновку не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач зазначає, що дублікат трудової книжки не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, вважає, що допустимими доказами відсутності його на роботі є табелі обліку використання робочого часу та особова картка працівника, які суду надані не були.

Стверджує, що суди дозволили відповідачу не здійснювати з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення остаточного розрахунку.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

У червні 2019 року від адвоката Кацинського О. В., який діє в інтересах ТОВ «Комфорт текстиль груп», до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, у якому представник відповідача просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Зазначає, що відповідач не міг змусити позивача фізично забрати грошові кошти під час проведення остаточного розрахунку при звільненні з каси підприємства.

Вважає, що доводи позивача про порушення порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок відповідачем не мають значення для вирішення цієї справи та стосуються адміністративної відповідальності роботодавця за неправильне ведення трудових книжок.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 24 квітня 2017 року позивач власноручно написав заяву про прийняття на роботу на посаду швачки в ТОВ «Комфорт текстиль груп».

Відповідно до наказу від 24 квітня 2017 року № 10-к ОСОБА_1 було прийнято 25 квітня 2017 року на посаду швачки ТОВ «Комфорт текстиль груп» з посадовим окладом згідно штатного розкладу та того ж дня на його ім`я було оформлено трудову книжку НОМЕР_2 .

28 квітня 2017 року працівники ТОВ «Комфорт текстиль груп» склали акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 28 квітня 2017 року з 08 години до 17 години.

03 травня 2017 року працівники ТОВ «Комфорт текстиль груп» склали акт про те, що позивач відмовився надати письмове пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 28 квітня 2017 року.

10 травня 2017 року працівники ТОВ «Комфорт текстиль груп» склали акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 10 травня 2017 року з 08 години до 17 години.

11 травня 2017 року працівники ТОВ «Комфорт текстиль груп» склали акт про те, що позивач відмовився надати письмове пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 10 травня 2017 року.

11 травня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку з прогулами без поважних причин згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до наказу директора ТОВ «Комфорт текстиль груп» від 11 травня 2017 року № 13-к/1 трудову книжку НОМЕР_2 працівника ОСОБА_1 було втрачено та видано ОСОБА_1 дублікат трудової книжки замість втраченої з внесенням відповідних записів про роботу на підприємстві на підставі раніше виданих наказів.

11 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав дублікат трудової книжки, про що розписався у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «Комфорт текстиль груп».

11 травня 2017 року працівники ТОВ «Комфорт текстиль груп» склали акт про те, що ОСОБА_1 відмовився поставити свій підпис про ознайомлення з наказом про звільнення його з роботи та отримати копію цього наказу.

Зі змісту бухгалтерської довідки ТОВ «Комфорт текстиль груп» ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за 4 робочі дні в квітні 2017 року у розмірі 842,11 грн, за 6 робочих днів у травні 2017 року у розмірі 960 грн та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 106,67 грн.

Податки із вказаних сум сплачені в повному обсязі і виписані видаткові ордери № 16 від 11 травня 2017 року на суму 677,9 грн та № 17 від 11 травня 2017 року в сумі 858,67 грн.

Згідно акту від 11 травня 2017 року ОСОБА_1 в день звільнення відмовився від отримання розрахунку при звільненні, а саме, грошових коштів за квітень 2017 року в сумі 677,90 грн та за травень 2017 року в сумі 858,67 грн, що загалом становило 1 536,57 грн.

Відповідно до відомостей Державної фіскальної служби вищезазначені суми відображені як виплачені позивачеві.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення в повній мірі відповідають зазначеним вимогам закону.

Суди встановили, що відсутні належні та допустимі докази того, що позивач писав заяву про звільнення за власним бажанням, натомість актами відповідача підтверджується відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, тому дійшли обґрунтованого висновку про правомірність звільнення позивача саме на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України та відсутність правових підстав для зміни формулювання причин його звільнення.

Частиною першою статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ТОВ «Комфорт текстиль груп» нарахувало позивачу заробітну плату за фактично відпрацьовані дні та компенсацію за невикористану відпустку, на підтвердження чого видано касові ордери. З урахуванням відмови позивача від отримання цих сум у зв`язку з його незгодою з розміром заробітної плати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погодився апеляційний суд, що відповідач вчинив усі можливі дії для виплати ОСОБА_1 нараховані при звільненні кошти, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача остаточного розрахунку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Доводи касаційної скарги повторюють доводи апеляційної скарги, яким апеляційний суд надав оцінку, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду, та не спростовують висновків судів першої інстанцій та апеляційної інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук