РІШЕННЯ

іменем України

14 січня 2020 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

головуючого Бібіка О.В.

з участю секретаря Горобець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зміїв в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації від продажу сумісно нажитого майна в період шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

21.12.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, а 27.03.2019 з уточненою позовною заявою, до ОСОБА_2 з вимогами: визнати за нею право власності на 1/2 частку житлової двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що з 04.07.2004 по 22.05.2018 перебувала у ззареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Під час шлюбу, за спільно нажиті кошти, нею та відповідачем було придбано двокімнатну житлову квартиру за вищевказаною адресою. Договір купівлі - продажу квартири було оформлено на ім`я відповідача 27.08.2011 року приватним нотаріусом Зміївського нотаріального округу Лещенко Л.B., за реєстровим № 1903. Право власності на квартиру було зареєстровано відповідачем в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.08.2011 року.

В договорі купівлі - продажу квартири в п. 8 зазначено: «Заява про надання згоди дружиною «Покупця» на купівлю квартири висловлена письмово та нотаріально засвідчена 27.08.2011 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріальною округу, Харківської області Лещенко Л.В. за реєстровим № 1902». Тобто, п. 8 договору купівлі - продажу квартири вказує, що я вона надала згоду своєму чоловіку на розпорядження сумісно нажитими грошима на купівлю квартири, і це є підтвердженням, що придбана квартира є сумісно нажитим майном.

ОСОБА_1 вказала, що за Законом має право на 1/2 частку майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою від 01.02.2019 відкрито провадження у справу, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовче судове засідання.

27.03.2019 від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява, а 16.05.2019 уточнена зустрічна позовна заява, до ОСОБА_1 з вимогами: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію від продажу сумісно нажитого майна за час шлюбу у розмірі 71489, 50 грн.; визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_2 .

Ухвалою від 05.12.2019 уточнену зустрічну позовну заяву в частині вимог щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_2 , залишено без розгляду.

У обгрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що в період шлюбу з ОСОБА_1 ними було придбано 236/300 частки будинку АДРЕСА_3 .

Вищевказану частку будинку було придбано за договором купівлі-продажу № 4388 від 02.08.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Озеровою В.В.

Покупцем у даному договорі виступила ОСОБА_1 , тому, право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачкою за зустрічним позовом.

В подальшому, вказане майно було відчужене, і покупцями 236/300 частки будинку АДРЕСА_3 виступили син відповідачки та його дружина ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).

Він надав згоду на продаж нерухомості 23.07.2013, а договір було укладено 29.07.2013 року і йому не було відомо чи було здійснено продаж та чи отримано грошові кошти від цього продажу.

Вважає, що ним була надана згода на продаж нерухомості, а не згода на розпорядження грошовими коштами. ОСОБА_1 здійснила продаж 236/300 частки будинку АДРЕСА_3 , приховавши цей факт від нього, та таємно розпорядилась грошовими коштами, отриманими від продажу сумісно нажитого майна.

Тому, просить стягнути з ОСОБА_1 компенсацію від продажу сумісно нажитого майна за час шлюбних відносин в розмірі 71 489,50 гри. (вартість 1/2 частки нерухомого майна).

18.04.2019 від адвоката Настенка М.О. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив первісну позовну заяву з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 03.05.2019 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву відповідача ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна.

30.05.2019 від представника ОСОБА_1 адвоката Калугіна О.Ю. надійшов відзив на уточнену зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що посилання ОСОБА_2 про приховання факту відчуження 236/300 частки будинку АДРЕСА_3 є безпідставними та необґрунтованими. Відчуження було здійснене за спільною згодою подружжя, договір укладено в інтересах сім`ї та за волею ОСОБА_2 , а право спільної сумісної власності припинилося, тому, вимога позивача щодо стягнення компенсації від продажу сумісного майна задоволенню не підлягає.

У вказаному відзиві представник ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача за первісним позовом витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовно у сумі 10000,00 грн.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 05.12.2019 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника, наполягає на задоволенні уточнених позовних вимог, у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 просить відмовити.

Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він просить розглянути справу за його відсутності та відсутності відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом. На задоволенні зустрічних позовних вимог наполягає. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України).

Дослідивши наявні у справі письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Сторонами не заперечувалося, що в період з 04.06.2004 по 22.05.2018 вони перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу, 27.08.2011 року на підставі договору купівлі - продажу, укладеного між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Зміївського нотаріального округу Лещенко Л.B., за реєстровим № 1903, ОСОБА_2 було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с. 18-19) Купівля квартири здійснена зі згоди дружини покупця, висловленої письмово та нотаріально засвідчена 27.08.2011.

Окрім того, в період шлюбу сторін 02.08.2007 було придбано 236/300 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Озеровою В.В., зареєстровано в реєстрі № 4388. (а. с. 72)

В подальшому, 236/300 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 було відчужено ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М., зареєстровано в реєстрі за №1138. (а. с. 73-74). Продаж здійснено за письмової згоди чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , викладеної у заяві від 23.07.2013, де справжність його підпису засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. (а. с. 75).

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін суд виходить із наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічні положення викладено в ст. 369 ЦК України та ст. 65 СК України.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та жінки є рівними, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи домовленістю між ними.

Відповідно до положень ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

В пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) наведено правовий висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 надано докази того, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б давали підстави для відступу від рівності часток на користь однієї зі сторін. Наявність таких підстав, відповідно до позовних заяв, не була і предметом судового розгляду.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість та безпідставність з огляду на наступне.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 23.07.2013, де справжність його підпису засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М., він надав згоду дружині ОСОБА_1 на продаж належних їм на праві спільної сумісної власності 4/5 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на умовах на її розсуд. (а. с. 75).

Будь-яких доказів, які б підтверджували факт того, що ОСОБА_1 здійснила відчуження майна чи використала його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховала, позивачем за зустрічним позовом не надано.

Доводи ОСОБА_2 про те. що ОСОБА_1 таємно розпорядилася грошовими коштами, отриманими від продажу нерухомості, і не в інтересах сім`ї, також не ґрунтуються на доказах.

Виходячи з фактичних обставин справи, аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про необґрунтованість зустрічного позову та відсутність підстав для його задоволення.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати позивача, а саме витрати зі сплати судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. Доказів понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу суду не надано.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 272, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_2 ) про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_1 ) про стягнення компенсації від продажу сумісно нажитого майна в період шлюбу - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.01.2020 року.

Головуючий: