ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5748/20 Справа № 206/6905/19 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 24 січня 2017 року.

У вказаному будинку також зареєстрований відповідач, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Даний шлюб між ними було розірвано рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року.

Відповідач постійно проживав у будинку позивача, незважаючи на її заперечення та фактично перешкоджав їй користуватись належним будинком.

Також зазначила, що вона зверталась до суду із позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування, однак у задоволенні цього позову їй було відмовлено.

В той же час, рішенням суду було встановлено факт постійного проживання відповідача у спірному будинку. Тобто, у період з січня 2017 року по січень 2019 року в будинку проживав лише відповідач та користувався усіма комунальними послугами, однак не сплачував їх.

Загальна сума понесених позивачем витрат на оплату комунальних послуг за вказаний період складає 34 169,87 грн.

Вона зверталась до відповідача та двічі надсилала йому письмові претензії щодо відшкодування вказаних витрат, однак відповідач у добровільному порядку відмовляється надавати кошти, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Враховуючи зазначене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті комунальних послуг у розмірі 34 169,87 грн, судовий збір та витрати на правову допомогу (а.с.2-5).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум відмовлено (а.с.108-112).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с123-128).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 24.01.2017 року (а.с. 9).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 21 грудня 2016 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовлено повністю (а.с.13-14).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2019 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2019 року залишено без змін (а.с. 15-17).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, що визначений даною статтею.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених даним Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно ч. 1-2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 4 статті 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Згідно вимог ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.3, 4 ст.. 156 ЖК України, передбачено, що члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до житлового будинку(квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членом його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються у судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих правовідносин застосовуються правила, встановленні ст. 162 ЖК України.

Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до вимог ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає, або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Статтею 811 ЦК України передбачено, що договір найму укладається у письмовій формі.

Аналізуючи вказані норми закону, суд приходить до висновку що для стягнення квартирної плати, оплати комунальних послуг, витрат на утримання будинку, проведення ремонтних робіт у випадку спору між власником будинку та колишніми членами його сім`ї, повинні встановлюватись між ними відповідною угодою з дотриманням її форми, що передбачена ст. 811 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Встановлено, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство. Після розірвання шлюбу, тобто з 2016 року, сімейні стосунки між ними припинені, спільне господарство не ведеться, будь-яких договорів найму між сторонами у спосіб, що передбачений законодавством України, укладено не було, а відтак позивачем не доведено того, що відповідач був наймачем вказаного житлового будинку та зобов`язаний здійснювати оплату комунальних послуг та витрат на утримання будинку.

Крім того, позивачкою не надано суду належних доказів щодо укладення договорів на обслуговування з відповідними комунальними службами та розрахунку щодо оплати кожного виду послуг у тому числі помісячних платежів та зокрема частини , яку належить сплачувати відповідачу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: