Провадження № 22-ц/801/45/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 рокуСправа № 127/20270/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В., Голоти Л.О.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2019 року, постановлене в приміщенні того ж суду під головуванням судді Борисюк І.Е., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В с т а н о в и в :

24.07.2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі- Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про споживчий кредит. Зазначило, що 04 лютого 2019 року між Банком та відповідачем був укладений договір про споживчий кредит №19185, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 35000 грн. на споживчі потреби, зі сплатою 56% річних, строком на 60 місяців. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору ОСОБА_1 , станом на 12.07.2019 року у останньої виникла заборгованість перед банком у розмірі 42 834, 08 грн., яка складається з: 34 997, 09 грн. - заборгованість за кредитом; 5 047, 40 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками; 2 572, 11 грн. - пеня; 180,25 грн. - 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу; 37,23 грн. - 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування. Просило суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду від 15.10.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити повністю. Зазначило, що відмовляючи в задоволенні позову через ненадання позивачем доказів видачі кредиту після оформлення кредитного договору, суд першої інстанції з власної ініціативи не зібрав докази, що стосуються предмета спору, чим допустив порушення вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги , заявлених позовних вимог та підстав позову ,суд апеляційної інстанції вважає що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.02.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про споживчий кредит № 19185, згідно якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит в сумі 35 000 гривень на строк 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 04.02.2024 зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 56 % річних. На підтвердження позовних вимог банком надано до суду копію договір про споживчий кредит № 19185 від 04.02.2019 року, розрахунок заборгованості за договором про споживчий кредит № 19185 від 04.02.2019 року, перелік рахунків відповідача. Пунктами 3.3. та 3.4. цього договору передбачено порядок повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів по договору. Банк здійснює надання кредиту шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника (п. 3.2.1.). При цьому, кредит надається лише з моменту виконання позичальником умов, визначених п. 3.1.1.1. та 3.1.1.2. (п. 3.1.1). Умовами вищевказаного договору передбачено право банку відмовитися від надання позичальнику кредиту (п. 3.2.2).

Відмовляючи у задоволенні позову ,оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду достовірних та належних доказів у вигляді первинних та зведених облікових документів (меморіальні ордери, платіжні доручення, виписки з особових рахунків тощо), що підтверджували б видачу та отримання відповідачем коштів за договором про споживчий кредит № 19185, а також не довів невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом вказаного договору.

Постановляючи рішення у справі, суд вірно встановив обставини справи ,які перевірив доказами, оціненими відповідно до ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про обов`язок суду першої інстанції з власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмета спору, є безпідставними, виходячи з наступного.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що особливо важливо, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відтак, зі змісту вказаної норми вбачається, що збирання доказів, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи суду у випадках, коли суд має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів є правом суду, а не обов`язком.

По даній справі відсутні відомості, що суд мав сумніви у добросовісному здійсненні позивачем своїх обов`язків, оскільки останній не надав суду будь-яких доказів щодо цього.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно, на підставі наданих банком доказів, відповідно до свого внутрішнього переконання, на підставі відсутності доказів у вигляді первинних та зведених облікових документів, що підтверджували б видачу та отримання відповідачем кредитних коштів, відсутності доказів невиконання або неналежного виконання договору про споживчий кредит № 19185 від 04.02.2019 року, цілком обґрунтовано вважав надані банком докази недостатніми.

Крім того, суд першої інстанції призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 3 статті 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального провадження суд, крім іншого, встановлює обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків, тощо.

Відповідно до статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відтак, здійснивши розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд першої інстанції дослідив письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінив їх належним чином, а відтак неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Окрім того, ухвалою Вінницького міського суду від 12.08.2019 року, суд роз`яснив сторонам у справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями, однак позивач такими правами не скористався, клопотань та заяв до суду не надавав.

Враховуючи вищевикладене, при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, судом першої інстанції було забезпечено учасникам справи здійснення їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків щодо доказів, сумнівів щодо добросовісності сторін не було, а тому обов`язку для витребування доказів з власної ініціативи у суду не виникало.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником норм чинного процесуального законодавства та власного тлумачення прав та обов`язків сторін у даній справі.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених наданих суду доказах та вірно встановлених обставинах справи , ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду від 15.10.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий : С.Г. Копаничук

Судді : Л.О. Голота

В.В. Оніщук