Справа № 567/1301/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

10 січня 2020 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Власюк І.В.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 звернулась ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що їй на підставі свдоцтва про право на спадщину за законом належить будинововолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у зазначеному житловому будинку, у липні 2013 року були зареєстровані сестри її чоловіка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а у червні 2014 року був зареєстрований чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , які проживали певний час за зазначеною адресою.

Вказує, що в травні 2015 року відповідачі виїхали з будинку, вивезли всі свої речі, однак не знялися з реєстрації. Вони фактично не проживають у вказаному будинку по теперішній час і не беруть участі в утриманні будинку та на оплату витрат по оплаті житлово-комунальних послуг. Їх теперішнє місце перебування та проживання їй не відоме. Всі особисті речі та майно відповідачів за даною адресою відсутні.

Вказує, що відповідачі членами її сім"ї не являються, не ведуть з нею спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, тому вона вважає, що підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування житловим будинком, передбачених ст.71 ЖК України, немає.

Зазначає, що нарахування плати за комунальні послуги здійснюється з врахуванням трьох осіб відповідачів, які залишаються зареєстрованими за даною адресою, чим позбавляють її прав, як пенсіонера, на отримання соціальних пільг від держави, таким чином обмежують у здійсненні її прав щодо володіння та розпоряджання на власний розсуд своїм майном.

Посилаючись на те, що відповідачі не проживають у належному їй будинку з 2015 року, а факт їх реєстрації створює їй перешкоди в користуванні своїм майном, просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду від 20.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачам було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідачі правом подати відзив на позовну заяву не скористалися.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подали.

За клопотанням позивача та її представника суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснили, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.06.1997 позивачу належить будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказують, що у даному будинку також є зареєстрованими відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які там не проживають.

Договір найму житла між позивачем та відповідачами не укладався.

Вказують, що реєстрація відповідачів створює позивачу значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність їх реєстрації фактично унеможливлює отримання нею соціальних пільг та розпорядження своєю власністю.

Зазначили, що відповідачі не проживають у даному будинку з 2015 року та не користуються ним, не беруть участі у витратах на його утримання. Вказуючи на те, що відповідачі протягом тривалого часу не проживають в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні створює для позивача, як власника, незручності, просять визнати відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Позивач додатково пояснила, що спірне будинковолодіння належало її батькам, яке вона успадкувала в 1997 році. Вказує, що в 2013 році, за її згодою, в належному їй будинку були зареєстровані сестри її нині покійного чоловіка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також чоловік ОСОБА_4 ОСОБА_5 . Зазначила, що відповідачі проживали в даному будинку протягом 1-2 років, після чого виїхали в невідомому напрямку та їх місце перебування їй не відоме. Вказує, що перешкод в користуванні будинком вона відповідачам не чинила.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_1 з дитинства. Їй відомо, що в належному позивачу будинку були зареєстровані та деякий час проживали сестри чоловіка позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 а також чоловік ОСОБА_4 ОСОБА_5 . Також зазначила, що відповідачі не проживають у належному позивачу житлі більше трьох років, їх особистих речей в будинку немає. Вказані обставини їй доствірно відомі, оскільки вона тривалий час допомагала позивачу доглядати хворого чоловіка та постійно бувала в них вдома.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що проживає в АДРЕСА_1 більше п`яти років. Вказав, що з 2013 році в зазначеному будинку також приблизно протягом 1-2 років проживали родичі його батька сестри ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_5 Зазначив, що відповідачі за власним бажанням залишили місце проживання більше трьох років тому та з того часу їх місцезнаходження їм невідоме. Фактів, які б вказували б на те, що позивачем чинились перешкоди відповідачам в користуванні будинком, йому не відомі.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що з 2016 року проживає в АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_7 . Їй відомо, що в даному будинку також зареєстровані сестри її нині покійного свекра ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , однак в даному будинковолодінні вони не проживають та їх особисті речі в будинку відсутні.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.06.1997 встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно повідомлення Острозького ВП ГУНП в Рівненській області від 16.08.2019, рапорту від 16.08.2019 вбачається, що проведеною перевіркою за фактом проживання в АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за вказаною адресою близько 5 років не проживають.

Крім того, факт реєстрації відповідачів у належному позивачу житлі підтверджується довідками Острозької міської ради Рівненської області від 06.11.2019 року.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належить позивачу.

Також судом встановлено, що між позивачем, яка є власником майна, і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Острозької міської ради Рівненської області не реєструвався.

Відповідачі не проживають у даному будинку більше трьох років та не є членами сім`ї позивача.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК України, не проживають разом з нею та не ведуть спільне господарство, що підтверджується поясненнями позивача та свідків.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачами та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачами суду не надано.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, судом встановлено, що відповідачі не є членами сім"ї позивача, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є співвласниками спірного житлового приміщення, не є членами сім`ї власника, факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав як власника будинку.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не проживають в належному позивачу будинку більше трьох років, договору на користування житлом з власником будинку відповідачі не укладали, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачами права користування спірним житловим приміщенням не встановлено, участі в оплаті комунальних послуг відповідачі не приймають.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача, як власника спірного житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, керуючись ст. 10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив :

позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житлом, визнавши ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.01.2020.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.