Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Якимець Ю.М.

за участю представника третьої особи Ільків С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання права власності на одну другу частину квартири, -

у с т а н о в и в :

позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на одну другу частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що відповідач по справі є його матір`ю.

22.10.1999 року між ВАТ «Львівський домобудівний комбінат №2» та ОСОБА_2 укладено договір №170 про пайову участь у будівництві житла. Відповідно до вказаного договору ВАТ «Львівський домобудівний комбінат №2» зобов`язалося прийняти відповідача у пайову участь на будівництво однокімнатної квартири в будинку АДРЕСА_2 . Вартість пайової участі складала 40088,00 грн, яку зобов`язувалася сплатити ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що від народження проживав разом зі своєю матір`ю. А тому,12.11.1999 року відповідач від імені позивача уклала договір із ОСОБА_3 про позику грошових коштів у розмірі 10500 грн для набуття у власність квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, 16.11.1999 року відповідач від імені позивача уклала договір із ОСОБА_4 про позику грошових коштів у розмірі 10500 грн для набуття у власність квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту прийому-передачі від 18.08.2000 року квартира АДРЕСА_1 перейшла у повну власність ОСОБА_2

25.10.2000 року видано Свідоцтво про право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що ОСОБА_2 безпідставно оформлено право власності виключно на себе.

25.11.2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надіслано позивачу вимогу про повернення коштів у 30-ти денний термін по 10500,00 грн.

19.12.2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено Договір, яким врегульовано порядок повернення позивачем ОСОБА_3 , ОСОБА_4 сум позик.

Також позивач стверджує, що він мешкає у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . 20.11.2001 року було зареєстровано його місце проживання у даній квартирі. А тому, вважає, що спірна квартира набута у власність членами сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що його права були порушені, про що він дізнався лише після вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про повернення коштів.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заперечує проти визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Водночас, ствердила, що дійсно ОСОБА_1 та вона зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, а тому вважає, що починаючи з 20.11.2001 року позивач повноправно володіє, користується та розпоряджається спірною квартирою.

У судові засідання позивач ОСОБА_1 та його представник не з`являються. Справа неодноразово призначалася до розгляду, проте ні позивач, ні його представники не з`явилися. Від представників позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 поступали клопотання про відкладення розгляду справи, зокрема від 28.05.2020 року у зв`язку із запровадженням карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби Covid-19, 22.06.2020 року у зв`язку із запровадженням карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби Covid-19, а також у зв`язку із зайнятістю адвоката у іншому судовому засіданні, та від 15.07.2020 року, у зв`язку із укладанням Договору доручення на представництво інтересів правової допомоги із іншим адвокатом та його не ознайомленням із матеріалами справи.

Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. Між тим, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватись належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Верховний Суд постановою від 22.05.2019 у справі № 310/12817/13 роз`яснив, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи.

Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.09.2020 року у справі №658/1141/18.

Враховуючи вищевикладене, суд розцінює неявку позивача та його представника у судові засідання як затягування розгляду справи, та вважає за можливе ухвалити рішення без їх участі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник також у судове засідання повторно не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи ОСОБА_7 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що позовні вимоги створені штучно, а позивач зловживає процесуальними правами.

Заслухавши думку представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 22.10.1999 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Львівський домобудівний комбінат №2» було укладено Договір №170 на пайову участь в будівництві житла. Відповідно до п.п.1 даного Договору ВАТ «Львівський домобудівний комбінат №2» приймає ОСОБА_2 в пайову участь на будівництво однієї однокімнатної квартири в будинку АДРЕСА_2 .

Згідно з п.2.1 Договору вартість пайової участі складає 40088 грн., які слід було сплатити до 20.06.2000 року.

Відповідно до акту прийому-передачі квартири АДРЕСА_4 від 18.08.2000 року ВАТ «Львівський ДБК-2» здав, а ОСОБА_2 прийняла одну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 19,76 кв.м, загальною площею 39,72 кв.м на 4-му поверсі. ОСОБА_2 проплатила 40088 грн і тим самим виконала покладені на неї обов`язки.

25.10.2000 року Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради видано розпорядження №1281, яким ухвалено оформити право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 19,8 кв.м, загальною площею квартири 39,8 кв.м.

На підставі розпорядження №1281 від 25.10.2000 року Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до якого вказана квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог про належність йому 1/2 частини спірної квартири покликається на договір, який укладено 12.11.1999 року між ОСОБА_2 від його імені та ОСОБА_3 про позику грошових коштів у розмірі 10500 грн для набуття у власність квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а також на договір, укладений 16.11.1999 року між ОСОБА_2 від його імені та ОСОБА_4 про позику грошових коштів у розмірі 10500 грн для набуття у власність квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначає, що відповідно до даних договорів ОСОБА_2 зобов`язувалася від його імені та в його інтересах використати суму позики для придбання квартири.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 не долучено до матеріалів Договорів від 12.11.1999 року та від 16.11.1999 року, на які він покликається в якості обґрунтування позовних вимог, що унеможливлює суд належним чином надати оцінку даним доказам.

Згідно з ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

ОСОБА_1 до позовної заяви долучено Договір від 19.12.2019 року, укладений між ним, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким сторони ствердили фактичне укладання договорів позики, а саме: 12.11.1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та 16.11.1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Суд визнає даний Договір недопустимим та неналежним доказом, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В ході судового розгляду судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від19.04.2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Індекс-Банк» (правонаступником якого є АТ «Креді Агріколь Банк») заборгованість за кредитним договором №28/07-Ф в розмірі 31140,11 доларів США, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду цивільної справи у суді.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01.04.2015 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» за Кредитним договором №28/07-ф від 15.02.2007р. - в розмірі 35 546,47доларів США, що станом на 01.04.2015р. по курсу НБУ еквівалентно 833 600грн. 27коп., - звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом її реалізації з торгів згідно Закону України Про виконавче провадження, за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог стягувача ПАТ «Креді Агріколь Банк».

З огляду на вищенаведене вбачається, що ОСОБА_1 будучи зареєстрованим та проживаючи у спірній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а також беручи участь у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 про заборону ДП «СЕТАМ» реалізації нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 в якості третьої особи, достеменно знав про наявність судових рішень про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості та про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , зловживає своїми процесуальними правами та очевидно вчиняє дії спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Окрім цього, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликається на те, що ОСОБА_2 12.11.1999 року та 16.11.1999 року, укладаючи договори позики, діяла від його імені з метою набуття ним права власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Проте, зазначені твердження ОСОБА_1 ніяким чином не підтвердженні доказами, ним не долучено до матеріалів справи вищевказаних договорів, що суперечить вимогам ч.6 ст.81 ЦПК України, а саме тому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також покликання ОСОБА_1 , що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 спростовуються Договором №170 про пайову участь у будівництві житла від 22.10.1999 року, який укладено між ОСОБА_2 та ВАТ «Львівський домобудівний комбінат №2», Актом приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 від 18.08.2000 року, з якого вбачається, що вказана квартира переходить у власність ОСОБА_2 , Свідоцтвом про право власності, виданим Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради 25.10.2000 року ОСОБА_2 . Відтак, з вказаних документів, які долучені самим позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру виключно одноосібно.

Таким чином враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано в розпорядження суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання права власності на одну другу частину квартири - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», , місцезнаходження: 01024, м.Київ, вул.Пушкінська, 42/4.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 09.12.2020 року.

Суддя О. І. Баєва