ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 200/5446/16-ц

провадження № 61-39780 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про зобов`язання виконувати умови договору, обґрунтовуючи вимоги тим, що 23 грудня 2003 року ним та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено договір № 424 про відкриття та обслуговування банківського рахунка в іноземній та національній валюті для фізичних осіб-резидентів та нерезидентів, згідно з пунктом 1 якого банк відкриває клієнту поточний рахунок в гривнях, доларах США, євро та здійснює їх розрахунково-касове обслуговування, а клієнт відповідно до пункту 3.1 договору має право застосовувати будь-які форми розрахунків, які не суперечать чинному законодавству України.

1 червня 2006 року позивачем та ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № СМ-300/1706/2006, відповідно до якого банк зобов`язався надати йому споживчий кредит в розмірі 529 000 доларів США на умовах, встановлених цим договором, а він зобов`язався погашати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та можливі штрафні санкції в порядку і на умовах цього договору. Згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів банк зобов`язав позивача здійснювати платежі у доларах та центах іноземної валюти, що в готівковому вигляді є банкнотами та монетами, і сам взяв на себе зобов`язання приймати іноземну валюту у доларах та центах, що в готівковому вигляді є банкнотами та монетами.

Позивач зазначав, що 30 березня 2015 року він звернувся до відділення «Гвардійське» «ОТП Банк» з сумою грошей у розмірі 20 000 доларів США у вигляді монет з наміром поповнити свій поточний рахунок, сплатити існуючу заборгованість та зробити частковий достроковий платіж, але касир відділення відмовився приймати іноземну валюту (долари США) у вигляді монет. У відповідь на його письмове звернення керівництвом відділення було повідомлено, що внутрішнім положенням банку внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет не передбачено.

На запит позивача 30 червня 2015 року Національний банк України надав відповідь № 40-02009/44742, в якій, серед іншого, зазначив, що монети іноземної валюти відносяться до готівкової іноземної валюти, тому 1 серпня 2015 року він звернувся до відділення «Калинове» «ОТП Банк» з сумою грошей у розмірі 104 008 доларів США у вигляді монет та банкнот з наміром поповнити свій поточний рахунок та погасити боргові зобов`язання перед відповідачем у повному обсязі. Втім, касир відмовився приймати іноземну валюту (долари США) у вигляді монет та банкнот, а керівництвом відділення було повідомлено, що банком прийнято відповідне рішення, згідно з яким банк (операційні каси банку) не приймають іноземну валюту у вигляді монет у зв`язку з відсутністю у банку відповідного рішення.

Також позивач вказував, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 грудня 2016 року, розтлумачено зміст пункту 3.1 договору № 424 від 23 грудня 2003 року про відкриття та обслуговування банківського рахунка і вказано, що клієнт має право при здійсненні розрахунково-касових операцій за договором № 424 від 23 грудня 2003 року вносити готівку іноземної валюти в касу банку у вигляді банкнот і монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної держави.

Посилаючись на те, що банк в односторонньому порядку відмовився виконувати зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з неприйняттям від нього монет та банкнот на погашення кредиту, позивач просив зобов`язати ПАТ «ОТП Банк» виконувати умови кредитного договору № СМ-300/1706/2006 від 1 червня 2006 року, укладеного ним та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», а саме: приймати боргові зобов`язання за кредитним договором через касу банку готівковою іноземною валютою у вигляді банкнот та монет, що перебувають в обігу та є законними платіжним засобом на території відповідної держави.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про обов`язок банку приймати та зараховувати грошові кошти у вигляді монет на поточний рахунок ОСОБА_1 , врахувавши рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року, яким розтлумачено зміст пункту 3.1 договору № 424 від 23 грудня 2003 року, і вказано, що клієнт має право при здійсненні розрахунково-касових операцій за цим договором вносити готівку іноземної валюти в касу банку у вигляді банкнот і монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної держави.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач не приймав рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами. У зв`язку з цим, враховуючи пункт 2.8 Розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, у банку не було обов`язку приймати монети від позивача.

Також суд зазначив, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року, на яке посилався суд першої інстанції як на підставу для задоволення позову, було скасовано постановою Верховного Суду від 6 лютого 2018 року, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про тлумачення умов договору відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2018 року ОСОБА_2 подана касаційна скарга, у якій заявник просить скасувати постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року та залишити в силі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував норми ЦК України, які регулюють відносини позики та кредиту, а також положення умов договору кредиту щодо порядку здійснення платежів та відсутність обмежень щодо розрахунку монетами.

Також, на думку заявника, суд апеляційної інстанції безпідставно врахував постанову Верховного Суду від 6 лютого 2018 року, якою відмовлено у задоволенні його позову про тлумачення умов договору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 грудня 2003 року ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено договір № 424 про відкриття та обслуговування банківського рахунка в іноземній та національній валюті для фізичних осіб-резидентів та нерезидентів.

1 червня 2006 року ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № СМ-300/1706/2006, відповідно до якого банк зобов`язався надати позивачу споживчий кредит у розмірі 529 000 доларів США на умовах, встановлених цим договором, а ОСОБА_1 зобов`язався погашати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та можливі штрафні санкції в порядку і на умовах цього договору.

30 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до відділення «Гвардійське» «ОТП Банк» з 20 000 доларів США у вигляді монет з наміром поповнити свій поточний рахунок, сплатити заборгованість та зробити частковий достроковий платіж; втім, йому відмовлено у прийнятті даних грошових коштів у вигляді монет.

30 червня 2015 року Національний банк України листом № 40-02009/44742 повідомив позивача, що монети іноземної валюти відносяться до готівкової іноземної валюти.

1 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до відділення «Калинове» «ОТП Банку» з сумою грошей в розмірі 104 008 доларів США у вигляді монет та банкнот з наміром поповнити свій поточний рахунок та погасити боргові зобов`язання перед відповідачем у повному обсязі. Проте касир відмовився приймати іноземну валюту (долари США) у вигляді монет, а керівництвом відділення було повідомлено, що банком прийнято відповідне рішення, згідно з яким банк (операційні каси банку) не приймають іноземну валюту у вигляді монет у зв`язку з відсутністю у банку відповідного рішення.

25 серпня 2015 року за № 307-3/2078 від 21 серпня 2015 року ОСОБА_1 отримав ще один лист від банку, в якому було зазначено, що банк не приймав рішення про прийняття іноземної валюти від фізичних осіб у вигляді монет.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (від 15 січня 2020 року № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги).

Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частин першої, другоїстатті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 6 статті 7, пунктом 6 статті 33 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками. До повноважень НБУ належить, зокрема, визначення порядку ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств і організацій.

Виходячи із системного аналізу положень статей 7, 33 Закону України «Про Національний банк України», слід дійти висновку про те, що під час проведення касової операції банки зобов`язанні керуватися у своїй діяльності порядком (положенням, інструкцією), який діє на час здійснення такої операції.

Пунктом 1.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що організація операційної діяльності передбачає наявність документованих операційних процедур (правил) за всіма операціями, що здійснюються банками відповідно до законодавства України.

Відповідно до пункту 2.8 Розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 1 червня 2011 року № 174 (в редакції, чинній на час звернення позивача до ПАТ «ОТП Банк» з метою внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет), за рішенням банку (філії, відділення) іноземна валюта у вигляді монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, приймається в операційну касу лише в разі: касового обслуговування юридичних осіб, що мають право використовувати іноземну валюту як засіб платежу або здійснювати розрахунки, пов`язані з відрядженнями за кордон; здійснення касових операцій з фізичними особами.

Згідно з пунктом 1 глави 2 розділу III Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору), за рішенням банку іноземна валюта у вигляді монет приймається в касу банку лише в разі касового обслуговування юридичних осіб, що мають право використовувати іноземну валюту як засіб платежу або здійснювати розрахунки, пов`язані з відрядженнями за кордон.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши факт відсутності рішення відповідача про прийняття в операційну касу іноземної валюти у вигляді монет, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у відповідача обов`язку приймати від позивача іноземну валюту у вигляді монет.

Посилання позивача на те, що монети в іноземній валюті також є платіжним засобом і відносяться до валюти відповідної країни, не спростовують спеціального правового режиму використання монет у розрахунках між банківськими установами та фізичними особами, що введений актами Національного банку України.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 6 листопада 2019 року у справі № 203/5933/15-ц.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач раніше без жодних проблем здійснював поповнення свого банківського рахунка в доларах США у вигляді монет, не спростовують висновок суду про відсутність у відповідача обов`язку приймати монети, та, відповідно, відсутність правових підстав до примушення відповідача вчинити дії, які він вчиняти не зобов`язаний.

Посилання заявника на лист НБУ від 30 червня 2015 року, в якому зазначено про те, що монети в іноземній валюті також є платіжним засобом і відносяться до валюти відповідної країни, не спростовують спеціального правового режиму використання монет у розрахунках між банківськими установами та фізичними особами, що введений актами НБУ.

Також касаційний суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року у справі № 403/1329/16, яким було задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про тлумачення умов договору, не може бути підставою для задоволення позову у даній справі, оскільки вказане рішення суду скасовано постановою Верховного Суду від 6 лютого 2018 року, якою ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Таким чином, суд апеляційної інстанції, розглядаючи спір, повно і всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і норми матеріального права, які їх регулюють, постановив законне та обґрунтоване рішення, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов