Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 454/1188/17

провадження № 61-5061св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.

учасники справи:

позивач - Приватне підприємство «Західний Буг»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Фермерське господарство «Шпиколос»,

третя особа - Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Західний Буг» на постанову Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року Приватне підприємство «Західний Буг» (далі - ПП «Західний Буг») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Шпиколос» (далі - ФГ «Шпиколос»), третя особа - Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Золочівське МБТІ»), про визнання договору оренди землі поновленим, визнання договору оренди землі недійсним.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 01 листопада 2010 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого йому передано у строкове платне користування земельну ділянку, розташовану на території Княжівської ciльської ради Сокальського району Львівської області, сільськогосподарського призначення, загальною площею 1,489 га, кадастровий номер :23:001:0036. Зазначений договір зареєстровано у ДЗК Сокальського району, про що вчинено запис від 15 грудня 2011 року за № 462480004. Строк дії договору становив 5 років, тобто до

15 грудня 2016 року.

01 листопада 2016 року підприємство направило ОСОБА_1 рекомендованим листом повідомлення про намір продовжити договір оренди землі на новий строк з доданим до нього проєктом додаткової угоди до договору оренди землі, який отриманий орендодавцем 04 листопада 2016 року, тобто за 30 днів до закінчення строку дії договору.

Протягом місяця після закінчення строку дії договору, ОСОБА_1 не висловила будь-яких заперечень щодо поновлення договору оренди, а тому позивач вважав, що договір є поновленим відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі».

В подальшому йому стало відомо, що 10 грудня 2016 року КП «Золочівське БТІ» зареєстровано договір оренди землі, укладений 01 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос», за умовами якого ФГ «Шпиколос» передано в платне користування земельну ділянку, розташовану на території Княжівської ciльської ради Сокальського району Львівської області, сільськогосподарського призначення, загальною площею 1,489 га, кадастровий номер :23:001:0036, строком на 7 років.

Посилаючись на те, що оспорюваний ним договір оренди земельної ділянки відповідачами укладений під час дії попереднього договору оренди землі та з порушенням положень статті 33 Закону України «Про оренду землі», статей 15, 215-216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений 01 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос», зареєстрований 10 грудня 2016 року, та визнати поновленим договір оренди землі, укладений 01 листопада

2010 року між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований 15 грудня

2011 року, з урахуванням усіх змін та доповнень, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26 липня

2018 року позов ПП «Західний Буг» задоволено.

Визнано поновленим договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ПП «Західний Буг», зареєстрований у ДЗК Сокальського району 15 грудня 2011 року за № 2722, за яким ПП «Західний Буг» передавалася у строкове платне користування земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 1,0489 га, кадастровий номер :23:00160036, що знаходиться за межами населених пунктів сільської ради: Княжівська сільська рада, Сокальський район, Львівська область, з урахуванням усіх змін та доповнень, які були чинними до дня поновлення договору оренди, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос», зареєстрований 10 грудня 2016 року КП «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», відповідно до умов якого ФГ «Шпиколос» передавалася у строкове платне користування земельна ділянка сільськогосподарського призначення, загальною площею 1,0489 га, кадастровий номер :23:00160036, розташована за межами населених пунктів сільської ради: Княжівська сільська рада, Сокальський район, Львівська область.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ФГ «Шпиколос», суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір оренди спірної земельної ділянки був укладений між відповідачами 01 грудня 2016 року та зареєстрований 10 грудня 2016 року, тобто під час дії попереднього договору оренди землі, що суперечить положенням статті 33 Закону України «Про оренду землі» та статті 777 ЦК України. Установивши факт порушення прав попереднього орендаря на поновлення договору оренди землі, суд дійшов висновку про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між відповідачами.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 липня 2018 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ПП «Західний Буг» відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що до закінчення договору оренди землі від 01 листопада 2010 року, у серпні та вересні 2016 року ОСОБА_1 надіслала позивачу заяви, у яких висловила намір припинити відносини за договором оренди землі та розірвати його, що свідчить про відсутність у позивача переважного права на укладення додаткової угоди до договору оренди землі. Наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору з попереднім орендарем дає підстави для висновку, що переважене право орендаря не порушене, а тому не підлягає захисту. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції зазначив, що саме по собі визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між відповідачами, не відновить порушені права ПП «Західний Буг», оскільки задоволення вказаної вимоги не надаватиме орендарю переважного права на поновлення договору оренди

від 01 листопада 2010 року.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПП «Західний Буг», у якій заявник просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року, та залишити в силі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 липня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції застосував положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 лютого

2018 року у справі № 695/852/15, від 10 квітня 2018 року у справі

№ 594/376/17 (провадження 14-65цс18) та від 24 квітня 2018 року у справі

№ 547/1432/15. Однією з підстав для визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди землі на підставі частин першої - п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» є та обставина, що орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень на поновлення договору оренди землі.

Суд апеляційної інстанції помилково ототожнив листи ОСОБА_1

від 01 вересня 2016 року та від 05 вересня 2016 року про намір розірвати договір оренди землі від 01 листопада 2010 року, направлені до надсилання їй ПП «Західний Буг» листа-повідомлення від 01 листопада 2016 року з проєктом додаткової угоди, з повідомленням про наявність заперечень, яке орендодавець відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі» зобов`язаний надати орендарю протягом місяця після отримання проєкту договору оренди. За змістом статті 33 Закону України така відповідь стосується виключно розгляду отриманої пропозиції, а не дострокового припинення договору оренди землі або вимоги про дострокове повернення земельної ділянки.

Апеляційний суд не врахував, що ПП «Західний Буг» продовжувало користуватися спірною земельною ділянкою станом на момент укладення між відповідачами договору оренди землі. Строк дії договору оренди землі, укладений між ПП «Західний Буг» та ОСОБА_1 , закінчувався

15 грудня 2016 року, відповідачі уклали оспорюваний договір 01 грудня

2016 року, зареєстрований 10 грудня 2016 року, тобто до закінчення строку попереднього договору оренди.

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що

01 листопада 2016 року ПП «Південний Буг» направляло ОСОБА_1 повідомлення про продовження договору оренди землі від 01 листопада

2010 року з проєктом додаткової угоди до договору оренди землі, щодо яких орендодавець протягом місяця не висловила жодних заперечень.

Таким чином, укладаючи новий договір оренди землі, орендодавець порушила вимоги статті 777 ЦК України, оскільки не повідомила про це попереднього орендаря, не довела до його відома умови нового договору оренди землі та не переконалася в тому, що не буде порушене його переважне право оренди.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 05 грудня 2007 року

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки розташованої на території Княжівської ciльської ради Сокальського району Львівської області, загальною площею 1,489 га, кадастровий № :23:001:0036.

01 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ПП «Західний Буг» укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на п`ять років. Договір зареєстровано у державному реєстрі земель 15 грудня 2011 року.

Згідно з пунктом 8 договору оренди землі після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 30 днів до закінчення строку його дії, повідомити письмово орендаря про намір продовжити його дію.

Пунктом 37 договору оренди землі передбачено, що дія договору припиняється, зокрема у разі закінчення строку, на який його було укладено.

25 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПП «Західний Буг» із заявою про розірвання договору оренди землі. 02 вересня 2016 року ОСОБА_1 надіслала ПП «Західний Буг» вимогу, в якій просила повідомити її про результат розгляду її заяви про розірвання договору оренди землі. Орендодавець вказала, що у разі неотримання відповіді на заяву або додатку про розірвання договору, він вважатиметься розірваним і земельна ділянка буде передана іншому орендарю.

Листом від 12 вересня 2016 року ПП «Південний Буг» повідомило

ОСОБА_1 про незгоду з достроковим розірванням договору оренди землі та про намір укласти договір оренди на новий строк.

01 листопада 2016 року ПП «Західний Буг» направило ОСОБА_1 лист-повідомлення № 3Б-1657-11-16 про намір підприємства продовжити договір оренди землі на новий строк та проєкт додаткової угоди до договору оренди землі на нових умовах (зокрема, змінено строк дії договору - 10 років, змінено розмір орендної плати - 1 408,61 грн, з урахуванням індексації).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

від 16 грудня 2016 року № 76120337, 10 грудня 2016 року КП «Золочівське МБТІ» зареєстровано договір оренди землі, за яким ОСОБА_1 передала ФГ «Шпиколос» у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 1,0489 га, кадастровий номер 464882600:23:001:0036, яка знаходиться за межами населених пунктів сільської ради: Княжівська сільська рада, Сокальський район, Львівська область.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПП «Західний Буг» підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі» (далі - Закон).

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону, яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої - п`ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Згідно з частинами восьмою та дев`ятою статті 33 Закону додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.

Реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону, можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами другою - п`ятою цього Закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проєкт додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Відповідно до частини шостої статті 33 Закону передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Отже, результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц, провадження № 14-65цс18.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПП «Західний Буг», суд апеляційної інстанції виходив з того, що орендодавець ОСОБА_1 письмово повідомляла орендаря про своє небажання продовжувати договір оренди та його розірвання із залишенням за собою права самостійно розпорядитися земельною ділянкою, а тому визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 і ФГ «Шпиколос», не відновить порушені права ПП «Західний Буг», оскільки задоволення вказаної вимоги не надаватиме орендарю переважного права на поновлення договору оренди від 01 листопада 2010 року.

Верховний Суд вважає такий висновок апеляційного суду передчасним з огляду на наступне.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 направила ПП «Західний Буг» заяву та вимогу про розірвання договору оренди землі від 01 листопада 2010 року, у відповідь на які ПП «Західний Буг» повідомило її про незгоду з достроковим розірванням договору оренди землі від 01 листопада 2010 року та про те, що відповідно до його умов дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін, а розірвання договору в односторонньому порядку не допускається.

01 листопада 2016 року позивач ПП «Західний Буг» на виконання умов договору та положень статті 33 Закону направив ОСОБА_1 лист-повідомлення, у якому зазначив, що він має намір укласти договір оренди землі на новий строк. До цієї заяви додано 3 примірники додаткової угоди до договору оренди землі, у якій викладені всі умови передачі йому в оренду земельної ділянки ОСОБА_1 на новий строк. 04 листопада 2016 року

ОСОБА_1 отримала лист-повідомлення з приєднаною додатковою угодою до договору оренди, однак у місячний строк не повідомила про результат розгляду додаткової угоди. Під час дії договору оренди землі

від 01 листопада 2010 року, між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос»

01 грудня 2016 року укладено договір оренди тієї ж земельної ділянки, який був зареєстрований 10 грудня 2016 року.

Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (постанова Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц).

Частинами першою - третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять оспорюваного договору оренди землі від 01 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос».

Відповідно до положень статті 33 Закону реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції у порушення норм процесуального права належним чином не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення спору, зокрема

не з`ясував, на яких умовах укладений оспорюваний договір оренди землі

від 01 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос», чи є умови цього договору більш вигідними у порівнянні з умовами, запропонованими ПП «Західний Буг» у проєкті додаткової угоди до договору оренди землі

від 01 листопада 2010 року, не врахував, що оспорюваний договір укладений та зареєстрований під час дії попереднього договору оренди землі, та що ОСОБА_1 у визначений статтею 33 Закону з урахуванням надісланого їй проєкту додаткової угоди до попереднього договору оренди землі

від 01 листопада 2010 року, не повідомила ПП «Західний Буг» про прийняте нею рішення, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про те, що переважне право позивача не є порушеним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи у суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним остаточного судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржуване судове рішення відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Західний Буг» задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко