Дата документу 02.12.2020 Справа № 332/890/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/890/20 Головуючий у 1 інстанції: Яцун О. С.
Провадження № 22-ц/807/2770/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
02 грудня 2020 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів Гончар М.С.
при секретарі: Остащенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вказував, що зміна істотних умов його праці відбулась незаконно, тому просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення його з посади водія легкового автомобіля на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП, поновити його на посаді, стягнути з ТОВ "ЗТМК" середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог становить 33 338,00 грн., допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2020 року позов

задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" № 7 від 19.03.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади водія легкового автомобіля на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія легкового автомобіля ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат".

Стягнуто з ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28301,25 грн., без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді водія легкового автомобіля ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Стягнуто з ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3900,00 грн.

Стягнуто з ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «ЗТМК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що суд правильно визнав, що відповідачем не доведено наявності змін в організації виробництва і праці на підприємстві, а тому сам по собі факт перебування закріпленого за ним автомобіля в аварійному стані та його подальше списання не може бути підставою для його переведення на інші умови праці та його звільнення у разі його незгоди з ними за п. 6 статті 36 КЗпП України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно з наказом про прийняття на роботу № 467 від 18.11.2010 ОСОБА_1 був прийнятий в цех № 15 КП "ЗТМК" на посаду водія легкового автомобіля ТОВ "ЗТМК" (а.с.11).

Згідно з наказом № 1816 від 29.12.2018 та додатком до вказаного наказу, транспортні засоби були закріплені за працівниками АТТ персонально під підпис. За ОСОБА_1 був закріплений ВАЗ-21213, р.н. НОМЕР_1 , про що міститься підпис ОСОБА_1 у додатку до цього наказу (а.с. 52-55).

Згідно з наказом № 492 від 01.10.2019 та додатком до нього, з 01.10.2019 виведено з експлуатації основні засоби, що підлягають списанню та ліквідації, у тому числі автомобіль ВАЗ 21213, р.н. НОМЕР_1 (а.с. 49-50).

Наказом № 536 від 30.10.2019 у зв`язку із перебуванням автомобіля ВАЗ-21213 в аварійному стані та неможливістю його подальшого відновлення ОСОБА_1 встановлено з 02.01.2020 неповний робочий час тривалість 1 година на день (5 годин на тиждень) з оплатою пропорційно відпрацьованому часу. Зазначено, що у разі, якщо працівник не згодний на продовження роботи в нових умовах, договір припинити по п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 13).

З наказом ОСОБА_1 ознайомлений, під текстом наказу особисто написав, мовою оригіналу "Ознакомлен: с приказом не согласен, так как он представляет изменения условий труда и занижение зароботной платы", проте не поставив дату та підпис, про що був складений акт від 31.10.2019 (а.с. 51).

Наказом № 7 від 19.03.2020р. ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортних засобів (легковика) 13 Управляння логістики (цех № 13) /13.02 Дільниці автотракторної техніки ТОВ "ЗТМК" на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України відмова працівника від переведення на іншу роботу у зв`язку із зміною істотних умов праці (а.с. 12).

Задовольняючи позов про визнання цього наказу незаконним, суд першої інстанції виходив із того, що роботодавцем не була доведена наявність змін в організації виробництва та праці на підприємстві, а також, що за умови наявності великої кількості транспортних засобів на підприємстві, позивачу у зв`язку зі списання закріпленого за ним автомобілю не можливо було зберегти істотні умови праці.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на помилковості таких висновків суду, оскільки у зв`язку із виведенням з експлуатації дев`ятнадцяти найменувань основних засобів управління логістики, серед яких був і закріплений за позивачем автомобіль, підприємство не могло зберегти позивачу колишні умови праці. Вважає, що в такому разі відбулись зміни в організації виробництва і праці на підприємстві, що давало останньому право встановити позивачу інші істотні умови: робочий час тривалістю 1 година на день (5 годин на тиждень) з виходом на роботу за графіком (однозмінний) з оплатою праці пропорційно до відпрацьованого часу, про що позивача було попереджено з дотриманням передбаченого статтею 32 КЗпП України двомісячного строку. Тому у зв`язку з відмовою позивача працювати за новими умовами праці він правомірно був звільнений на підставі п. 6 статті 36 КЗпП України.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія погоджується з висновками суду щодо безпідставністі звільнення позивача відповідно до п. 6 статті 36 КЗпП України з огляду на наступне.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» припинення трудового договору за п. 6 статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

З огляду на зазначене, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Так, згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 прийнято на роботу водієм легкового автотранспорту, та наказом № 1816 від 29.12.2018 за ним було закріплено автомобіль ВАЗ-21213, р.н. НОМЕР_1 , про що міститься підпис ОСОБА_1 у додатку до цього наказу (а.с. 52-55).

Вказаний наказ видано для забезпечення технічно справного стану, правильної експлуатації та збереження транспортних засобів.

Згідно з пунктом 4 цього наказу було зобов`язано начальника РС (тр-та) ОСОБА_2 забезпечити проведення якісного та своєчасного ТО та ремонту транспортних засобів.

Але з матеріалів справи вбачається, що закріплення цього транспортного засобу ВАЗ-

21213, р.н. НОМЕР_1 , за позивачем відбулось тоді, коли цей автомобіль був вже пошкоджений та не міг експлуатуватись.

Ці обставини підтверджуються неодноразовими переведеннями позивача водієм інших

автомобілів, а також на господарські роботи протягом періоду з лютого 2018р. по грудень 2018р.

Тобто таким наказом про закріплення за позивачем транспортного засобу, який вже не підлягав експлуатації, завідомо створювались умови щодо неможливості виконання позивачем обов`язків водія легкового автомобілю, що і стало передумовою зміни йому в подальшому істотних умов праці.

Додатково ці обставини підтверджуються матеріалами перевірки заяв позивача Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, згідно з якими протягом періоду з лютого 2018р. по липень 2019р. позивача весь час переводили на роботу водієм інших автомобілів: «Газель», КамАЗ, швидкої допомоги, а також на інші господарські роботи, що визнано неправомірним цим перевіряючим органом ( а.с. 17-20, 21).

Отже, колегія вважає, що у таких діях підприємства вбачається штучність створення та-

кої ситуації для позивача, що, зокрема, підтверджується поясненнями представника відповідача у судовому засіданні, що після видання наказу № 492 від 01.10.2019 про виведення з 01.10.2019р. з експлуатації основних засобів у кількості 19 найменувань, що підлягають списанню та ліквідації, у тому числі автомобіль ВАЗ 21213, р.н. НОМЕР_1 , більше жоден працівник, крім позивача, не був переведений на інші істотні умови праці, зокрема, такі, які фактично залишають його без роботи та заробітної плати, та жоден працівник не був звільнений відповідно до п. 6 статті 36 КЗпП України. Вказане свідчить, що у відповідача була можливість залишити на роботі позивача, який до того ж є інвалідом третьої групи та має статус інваліда війни, на посаді водія із надання іншого автомобілю, оскільки така можливість використана у відношенні до інших працівників.

У цьому сенсі суд правильно послався також на те, що після списання 19 одиниць автотранспорту залишилось ще 44 основних засобів управління логістики, але відповідач не надав доказів, що протягом періоду з дня персонального закріплення за кожним ТЗ окремого водія, а також в подальшому не було вільних легкових автомобілів.

Так, з наданої відомості про закріплення транспортних засобів за водійським персоналом, що є додатком до наказу № 1816 від 29.12.2018р., вбачається, що легковий транспортний засіб ЗАЗ «Ланос», д.н. НОМЕР_2 , не був закріплений за жодним водієм ( а.с. 53). Та ці обставини не зміг пояснити представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, лише зазначивши, що на теперішній час цей автомобіль вже закріплено за іншим працівником.

За вище викладених обставин, суд правильно визнав, що відповідачем не доведено наявність змін в організації виробництва і праці на підприємстві, а тому він не міг змінювати істотні умови праці лише відносно одного працівника ОСОБА_1 через списання закріпленого за ним автомобілю.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують зазначених висновків суду, які базуються на зібраних у справі доказах та нормах законів, що регулюють спірні правовідносини, тому у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 грудня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.