Справа № 473/3225/19
РІШЕННЯ

іменем України

"13" січня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ФОП ОСОБА_3 (від імені якого діяв його представник ОСОБА_1 ) звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що у листопаді 2013 між ним та ОСОБА_2 відбулася усна домовленість про майбутнє укладення договорів оренди належних останньому земельних ділянок площами 5,5648 га. та 1,1870 га., розташованих в межах території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У зв`язку з цим 03 листопада 2013 року позивач передав відповідачу під розписку в рахунок майбутніх орендних платежів орендну плату за п`ять років користування земельними ділянками в розмірі 3 000 доларів США.

17 вересня 2015 року ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 уклали два договори оренди земельних ділянок за №17 та №18 строком на 10 років.

За умовами договору за №17, позивач, як орендар, набув право на особисте використання земельної ділянки площею 5,5648 га. за призначенням (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та зобов`язався щорічно в строк до 30 грудня поточного року сплачувати орендну плату в грошовій, натуральній або відробітковій формі в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки ділянки, що на момент укладення договору становила 5 047,48 грн., з урахуванням індексації, а після закінчення строку дії договору - повернути її орендодавцю у стані, не гіршому ніж на момент отримання в оренду.

За умовами договору за №18, позивач, як орендар, набув право на особисте використання земельної ділянки площею 1,1870 га. за призначенням (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та зобов`язався щорічно в строк до 30 грудня поточного року сплачувати орендну плату в грошовій, натуральній або відробітковій формі в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки ділянки, що на момент укладення договору становила 1 944,24 грн., з урахуванням індексації, а після закінчення строку дії договору - повернути її орендодавцю у стані, не гіршому ніж на момент отримання в оренду.

В червні-липні 2018 року ОСОБА_2 почав вимагати від ФОП ОСОБА_3 додаткової сплати в рахунок орендної плати коштів у сумі 300 000 грн., проте отримав відмову.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі. Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року, договір оренди земельної ділянки №17 від 17 вересня 2015 року було розірвано у зв`язку з систематичною несплатою орендарем протягом 2015-2018 років орендної плати.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення орендної плати. Згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду від 12 червня 2019 року, з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість по орендній платі за договором оренди земельної ділянки №17 від 17 вересня 2015 року з врахуванням 3 % річних за період прострочення платежу, компенсації за знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, пені в загальному розмірі 19 692,51 грн.

У зв`язку з цим отримані ОСОБА_2 за договорами оренди кошти в розмірі 3 000 доларів США вважаються безпідставно набутими за рахунок іншої особи та на підставі ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню потерпілому.

Тому ФОП ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті кошти в національній валюті України - гривні в розмірі 75 240 грн.

14 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю. При цьому вказував на те, що надана позивачем розписка про передачу відповідачу коштів не може бути прийнята судом до уваги у якості доказу, що підтверджує його вимоги, оскільки вказаний документ не відповідає вимогам закону, не містить необхідну для цього виду документів інформацію (суму переданих коштів), за своїм змістом не підтверджує боргових відносин або передачі авансових платежів, наявності інших зобов`язальних відносин між сторонами. Також вважав, що не підлягають прийняттю до уваги показання свідків позивача в частині підстав передачі та суми переданих коштів, вказуючи на те, що наявність та розмір боргових зобов`язань не може бути доведено за допомогою показань свідків, які не є допустимими доказами у справі.

22 серпня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 надав суду відповідь на відзив у якому підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Просив врахувати, що відносини, що склалися між сторонами, не містять ознак позики, а мають іншу правову природу (безпідставне набуття майна за рахунок іншої особи), можуть доводитися як показаннями свідків, так і письмовими доказами, повністю підтверджені належними та допустимими доказами.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача - ФОП ОСОБА_3 , його представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що у 2013 році він отримав від ФОП ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 10 000 грн., про що 03 листопада 2013 року написав письмову розписку. Вказані кошти ОСОБА_2 отримав у якості плати за попереднє користування позивачем належними йому земельними ділянками на умовах оренди. Жодних коштів у іншій валюті, іншому розмірі, на іншу мету або на інших умовах за вказаною розпискою відповідач не отримував, а тому не вбачав підстав для задоволення позову.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації про обставини справи, необхідної для її вирішення.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником двох земельних ділянок площами 1,1870 га. та 5,5648 га., розташованих в межах території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, за межами населеного пункту, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯК №264718 від 08 листопада 2011 року та серії ЯК №264719 від 08 листопада 2011 року).

03 листопада 2013 року ОСОБА_2 склав та надав позивачу розписку у якій підтвердив факт отримання ним від ФОП ОСОБА_3 плати за п`ять років користування земельними ділянками згідно Державних актів серії ЯК №264718 та серії ЯК №264719, на умовах оренди. Факт написання, підписання та отримання коштів за вказаною розпискою в розмірі 10 000 грн. визнано відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні.

17 вересня 2015 року ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 уклали два договори оренди земельних ділянок за №17 та №18 строком на 10 років.

За умовами договору за №17, позивач, як орендар, набув право на особисте використання земельної ділянки площею 5,5648 га. за призначенням (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та зобов`язався щорічно в строк до 30 грудня поточного року сплачувати орендну плату в грошовій, натуральній або відробітковій формі в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки ділянки, що на момент укладення договору становила 5 047,48 грн., з урахуванням індексації, а після закінчення строку дії договору - повернути її орендодавцю у стані, не гіршому ніж на момент отримання в оренду.

За умовами договору за №18, позивач, як орендар, набув право на особисте використання земельної ділянки площею 1,1870 га. за призначенням (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та зобов`язався щорічно в строк до 30 грудня поточного року сплачувати орендну плату в грошовій, натуральній або відробітковій формі в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки ділянки, що на момент укладення договору становила 1 944,24 грн., з урахуванням індексації, а після закінчення строку дії договору - повернути її орендодавцю у стані, не гіршому ніж на момент отримання в оренду.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі. Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року (залишеної без змін постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року), договір оренди земельної ділянки №17 від 17 вересня 2015 року було розірвано у зв`язку з систематичною несплатою орендарем протягом 2015-2018 років орендної плати.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення орендної плати. Згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду від 12 червня 2019 року, з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість по орендній платі за договором оренди земельної ділянки №17 від 17 вересня 2015 року за 2016-2018 роки з врахуванням 3 % річних за період прострочення платежу, компенсації за знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, пені в загальному розмірі 19 692,51 грн.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з ще одним позовом до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі, 3% річних від суми заборгованості, матеріальних втрат від знецінення грошових коштів, пені, відшкодування моральної шкоди. Згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду від 09 січня 2020 року, укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки №18 від 17 вересня 2015 року розірвано у зв`язку з систематичною несплатою орендарем протягом 2015-2019 років орендної плати. Цим же рішенням з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість по орендній платі за 2016-2019 роки з врахуванням 3 % річних за період прострочення платежу, компенсації за знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, пені в загальному розмірі 10 596,50 грн.(рішення суду не набрало законної сили).

Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 10 вересня 2018 року по справі № 638/11807/15-ц, від 12 грудня 2018 року по справі № 205/3330/14-ц, від 16 жовтня 2019 року по справі №332/731/17 зазначено наступне: За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За встановлених обставин, одержані відповідачем ОСОБА_2 від ФОП ОСОБА_3 в якості орендної плати кошти за відсутності для цього правової підстави, відсутності між сторонами відносин договірного характеру (відсутності на момент передачі коштів орендних або інших договірних відносин, за якими сплачені ці кошти), вважаються безпідставно набутим майном.

При цьому, суд не може прийняти до уваги доводи ОСОБА_2 в тій частині, що отримані ним 03 листопада 2013 року від позивача кошти - це орендна плата за п`ять попередніх років користування належними відповідачу земельними ділянками на умовах оренди, оскільки вони спростовуються:

- показаннями свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що до 2015 року сторони не перебували в орендних правовідносинах, оскільки в цей період належними відповідачу земельними ділянками на умовах оренди без належного оформлення орендних правовідносин користувався свідок ОСОБА_4 . Останній здійснював обробіток землі, сплачував ОСОБА_2 орендну плату, сплачував податок на землю;

- показаннями свідка ОСОБА_4 , який пояснив, що приблизно до 2015 року він дійсно орендував у відповідача належні останньому земельні ділянки. Орендні відносини продовжувалися близько чотирьох - п`яти років. У 2014 році свідок припинив орендні відносини, розрахувався з відповідачем та запропонував ОСОБА_2 передати ділянки в користування ФОП ОСОБА_3 . В подальшому сторони обумовили та оформили між собою орендні відносини;

- відсутністю будь-яких (письмових) доказів, що б вказували на наявність між сторонами орендних правовідносин до 2015 року.

Таким чином, безпідставно отримані відповідачем від позивача кошти підлягають поверненню останньому у тому розмірі, у якому вони надавалися.

Проте суд вважає недоведеними позовні вимоги в частині розміру безпідставно набутих відповідачем за рахунок позивача грошових коштів - 3 000 доларів США, оскільки в розписці про отримання коштів від 03 листопада 2013 року відсутня будь-яка інформація, що б підтвердила цю суму.

Також суд не може прийняти до уваги в цій частині й показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у зв`язку з наступним.

Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно доводів сторони позивача, передані за розпискою кошти мали характер плати за укладеними в подальшому договорами оренди земельних ділянок. Проте факт укладення та виконання письмового договору може бути підтверджений показаннями свідків лише у випадках встановлених договором або законом. Згідно умов укладених між сторонами договорів оренди (п. 4.4), внесення орендної плати оформляється відповідно накладною та/або актом.

Таким чином, факт внесення орендної плати та її розмір за договорами оренди може бути доведений лише передбаченими договорами (письмовими) доказами. Тому показання свідків не є допустимими доказами та не можуть бути прийняті судом до уваги. Подібний висновок викладений у постанові Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі. Інших належних та допустимих (письмових) доказів в цій частині стороною позивача не надано.

За встановлених обставин, з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 підлягають стягненню безпідставно отримані кошти у визнаному відповідачем розмірі - 10 000 грн.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених позовних вимог) також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 102,12 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприєця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; ідент. номер НОМЕР_2 ) грошові кошти в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприєця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; ідент. номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 102 (сто дві) гривні 12 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 січня 2020 року.

Суддя: О.В. Вуїв