Номер провадження: 22-ц/813/2556/20
Головуючий у першій інстанції Целуха А.П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Цюри Т.В., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Целуха А.П., -

встановив:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ НАСК «ОРАНТА», ОСОБА_2 , в якому уточнивши позовні вимоги просив стягнути з ПАТ НАСК «ОРАНТА» суму страхового відшкодування у розмірі 16059,05 грн., з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 24796,26 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 600 грн., моральну шкоду у розмірі 25000 грн., а також стягнути пропорційно з ПАТ НАСК «ОРАНТА», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 487,20 грн.

В подальшому з урахуванням уточнених позовних вимог звернувся до суду з позовом лише до ОСОБА_2 .

В обґрунтування свого позовупозивач зазначив, що21 травня 2015 року о 11:30 годині в м. Одесі по вул. Петрашевського, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Lexus LS 600» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті рівноправних доріг не надав дорогу автомобілю «Honda CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 в результаті чого, допустив зіткнення за автомобілем. Внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 10.06.2014 року ОСОБА_3 є власником автомобілю «Honda CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.06.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 24796 грн. 26 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення автотоварозначого дослідження у розмірі 600 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у сумі 487 грн. 20 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначає, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а саме не взято до уваги вартість замінених запасних частин, вартість страхового відшкодування. Також судом незаконно були стягнуті витрати за проведення автотоварознавчого дослідження, оскільки такі витрати не належать до судових витрат. Також вважає суму стягнутої компенсації за понесену моральну шкоду необґрунтованою та недоведеною.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_4 , представник ОСОБА_3 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки викладені в ній обставини не відповідають дійсності. Вважає рішення суду обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів (а.с. 46 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 березня 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 47-48 т. 2).

Справа призначалась до розгляду у судові засідання на 03.07, 27.11.2019 року, 20.05, 29.07, 09.12.2020 року, однак її розгляд було відкладено з об`єктивних причин, а саме за неповідомленням сторін, заявами ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Сторони про розгляд справи на 09 грудня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 98-102 т. 2).

Від ОСОБА_5 , представника ПАТ НАСК «ОРАНТА», ОСОБА_4 , представника ОСОБА_3 до суду надійшли клопотання та заява про розгляд справи без участі сторін (а.с. 103-108 т. 2).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахування находження справи у суді, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (14 грудня 2020 року).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що21 травня 2015 року о 11:30 годині в м. Одесі по вул. Петрашевського, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Lexus LS 600» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті рівноправних доріг не надав дорогу автомобілю «Honda CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 в результаті чого, допустив зіткнення за автомобілем. Внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 10.06.2014 року ОСОБА_3 є власником автомобілю «Honda CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.06.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Цивільно-правова відповідальність винного у цьому ДТП ОСОБА_2 відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застрахована в ПАТ НАСК «Оранта», поліс АІ/1760563.

Під час судового розгляду між ОСОБА_3 та ПАТ НАСК «ОРАНТА» було укладено мирову угоду від 10.10.2016 року, за умовами якої ПАТ НАСК «ОРАНТА» відшкодував позивачеві частину страхового відшкодування у розмірі 16059,05 грн., у зв`язку з чим судомбули розглянуті позовні вимоги стосовно лише ОСОБА_2 .

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив знаступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості відновлюваного ремонту та матеріального збитку, завданого власнику КТС №5396 від 06 червня 2015 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Honda CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 74796,26 грн.

Встановлено, що страхова компанія ПАТ НАСК «Оранта» в рамках ліміту страхової суми виплатило 50000 грн. ОСОБА_3 , оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована.

Як встановлено судом у червні 2015 року, позивач за власні кошти відремонтував пошкоджений автомобіль, і загальна сума понесених витрат (на придбання запчастин, оплата робіт та т.і.) склала 74796,06 грн., що підтверджується копіями квитанцій, які містяться в матеріалах справи.

Не погодившись з такою сумою, представник відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням про проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 09 червня 2017 року за клопотанням відповідача була призначена судова автотоварознавча експертиза.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №17-2629 від 23 квітня 2017 року проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз МЮ України вартості матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «Honda CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, складає 74812,32 грн.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Необхідною підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є наявність складу правопорушення, що включає в себе певні елементи, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки (шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою.

Наявність цих елементів правопорушення є необхідною вимогою для притягнення до відповідальності і відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності, передбаченої ст. 1187 ЦК України.

За змістом ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

Судом вірно встановлено, що фактичний розмір матеріальної шкоди складає 74796,26 грн., страхова компанія ПАТ НАСК «Оранта» сплатила ліміт страхового відшкодування у розмірі 50000 грн., у зв`язку з чим з ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 24796,26 грн. (74796,26 50000).

Такожвисновок суду про стягнення з ОСОБА_2 щодо стягнення понесених витрат на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 600 грн. відповідає матеріалам та обставинам справи.

Щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, суд обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ,заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачу була спричинена моральна шкода, що виразилась в душевних стражданнях у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу, вимушених змінах в її житті внаслідок неможливості використання автомобіля після його пошкодження.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер неправомірних дій відповідача, глибину душевних та психічних страждань позивача, при визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи вищевикладене, суд у відповідності до вимог закону, прийшов до обґрунтованого висновку, що заявлена позивачем до відшкодування сума моральної шкоди в розмірі 25 000 грн. не відповідає обставинам справи тавраховуючи характер і обсяг душевних страждань позивача, судом вірно встановлено, що справедливою компенсацією перенесених моральних страждань буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

На підставі вищевикладених обставин, суд у відповідності до вимог закону, з`ясувавшивсі обставини справи, надані докази, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що судом не взято до уваги вартість замінених запасних частин, вартість страхового відшкодування спростовується висновком судової автотоварознавчої експертизи відповідно до якого вартість матеріального збитку, складає 74812,32 грн.

Доводи щодо незаконності стягнутих витрат за проведення автотоварознавчого дослідження, оскільки такі витрати не належать до судових витрат, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у відповідності до вимог чинного законодавства відносяться до понесених судових витрат, та у разі задоволення позовних вимог понесені судові витрати стягуються з відповідача.

Доводи про те, що сума стягнутої компенсації за понесену моральну шкоду є необґрунтованою та недоведеною, колегія суддів вважає необґрунтованою, оскільки стягнута сума моральної шкоди відповідає положенням ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди».

Колегія суддів вважає зазначені доводи такими, що не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Т.В. Цюра

______________________________________ Л.А. Гірняк