Апеляційне провадження № 22-ц/824/1783/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 361/4051/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого 15 жовтня 2019 року в приміщенні судупід головуванням судді Сердинського В.С.,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про стягнення заборгованості по невиплаченій пенсії.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія І), інвалідом II групи довічно, хвороба якої пов`язана з наслідками Чорнобильської катастрофи, має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Вказувала, що перебуває на обліку в Броварському об`єднаному управлінні ПФУ Київської області та отримує пенсію по інвалідності, призначену їй відповідно до вимог вказаного Закону.

На підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області по справі № 361/83/16-а, їй з 02 березня 2015 року було проведено перерахунок пенсії.

Після перерахунку пенсії на підставі рішення суду розмір її пенсії став складати: основний розмір пенсії - 12453,32 грн., додаткова пенсія інваліду 2 групи внаслідок ЧК - 379,60 грн., підвищення особам, прирівняним до інвалідів війни 2 групи - 524,80 грн., щомісячна цільова грошова допомога на проживання інвалідам війни - 50,00 грн., 113,88 грн. - щомісячна компенсація за втрату годувальника внаслідок ЧК; 616,85 грн. - доплата у зв`язку з закриттям ЧАЕС, 70,58 грн. - доплата за підвищення членам сімей померлих, але при виплаті пенсії відповідач обмежив її максимальним розміром до 10 740 грн.

У зв`язку із встановленням обмеження на пенсію, вона щомісячно недотримувала 3797,03 грн. з 02 березня 2015 року по час звернення з позовом до суду.

В серпні 2016 року їй було виплачено пенсію з урахуванням суми перерахунку відповідно до рішення, але не було виплачено щомісячно 3797,03 грн., так як діяло обмеження у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 від 06.12.2016 максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року не може перевищувати 10 740 грн. 00 коп.

Зазначала, що вказане обмеження припинило свою дію з 01 січня 2018 року.

Обмежений розмір пенсії в сумі 10 740,00 грн. став виплачуватись пенсіонерам, починаючи з 01 січня 2016 року на підставі ЗУ від 24.12.2015 р. №911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Період, за який недоплачено пенсію: 9 місяців 30 днів (з 02.03.2015 р. по 31.12.2015 р.). Розмір обмеження, що забезпечує максимальну величину складає 3797,03 грн.

Таким чином вважала, що за період з 02.03.2015 по 31.12.2015 відповідач повинен виплатити їй пенсію в повному обсязі.

Згідно з вимогами пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом. Як ліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС позивач отримує пенсію з 1997 року і по цей час.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по невиплаченій пенсії в розмірі 37 847,81 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказує, зокрема, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 87 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої, нараховані, але не виплачені сум пенсії, не затребувані пенсіонером, виплачуються за минулий час не більше як за три роки. Суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Вказує, що при винесенні постанови Броварським міськрайонним судом Київської області від 8.11.2017 вимоги щодо періоду перерахунку пенсії з 02.03.2015 по 31.12.2015 не розглядалися у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду. А тому, твердження суду про те, що судами встановлено законність обмеження виплати управлінням пенсії їй в обмеженому розмірі у вказаний вище період є безпідставними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ ПФУ у Київській області Музиченко І.О. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що скасувавши постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 8.11.2017 Київський апеляційний адміністративний суд, з яким погодився і Верховний Суд, постановою від 15.01.2018 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Цим самим суд фактично встановив невинуватість управління у зменшенні пенсійних виплат та в правовому полі обґрунтував позицію законодавця з цього приводу.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили.

Від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що судами встановлено законність виплати управлінням пенсії позивачу ОСОБА_1 в обмеженому розмірі, в тому числі за період з 2 березня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Броварському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області та з 01 грудня 2010 року отримує пенсію по інвалідності, розмір якої визначено відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (зі змінами) та Постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 р. №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (зі змінами).

З 02.03.2015 пенсія позивачу ОСОБА_1 розраховується із суми заробітної плати в розмірі 378,82 крб., відповідно до постанови Броварського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2016 (справа 361/83/16-а) та виплачується в обмеженому законодавством розмірі.

Не погоджуючись із тим, що розмір пенсійної виплати обмежено, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду та просила визнати протиправними дії Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо відмови провести перерахунок та виплату її пенсії без обмежень максимального розміру та зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром з 02.03.2015 з урахуванням проведених виплат.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.11.2017 по справі №361/4922/17 позовні вимоги задоволено частково: відмову управління здійснити перерахунок та виплати пенсії без обмеження її максимальним розміром позивачу визнано протиправним, зобов`язано управління здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром з урахуванням проведених виплат з 18.02.2017. Позовні вимоги про зобов`язання управління здійснити позивачу перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром та з урахуванням проведених виплат з 02.03.2015 по 17.02.2017 залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2018 по справі №361/4922/17 скасовано постанову Броварського міськрайонного суду від 08.11.2017, ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Постановою Верховного суду від 03.04.2018 по справі №361/4922/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2018 залишено без змін (а.с.18-24).

Таким чином, судами встановлено законність виплати управлінням пенсії позивачу ОСОБА_1 в обмеженому розмірі (в тому числі і період з 02.03.2015 по 31.12.2015).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У вказаній справі ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення заборгованості по невиплаченій пенсії.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня

2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Стаття 19 ЦПК України визначає, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ПФУ є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.

Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.

Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалася на вимоги положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закон України «Про пенсійне забезпечення» та вказувала на те, що відповідач не виплатив на її користь суму пенсії, не одержану своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію. Вважала, що відповідачем нараховано, але не здійснено їй частину пенсії, так як діяло обмеження максимальним розміром 10 740,00 грн., яке на час звернення її до суду скасовано.

Ураховуючи наведене, предметом у цій справі є стягнення невиплаченої пенсії, які, на думку позивача, були нараховані відповідачем, але не виплачені їй.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, є публічно-правовим спором, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу.

Відтак, спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, який виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599цс18).

За частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За правилами частини четвертої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Таким чином судове рішення першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю, згідно з пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про стягнення заборгованості по невиплаченій пенсії.

Керуючись ст.ст.255, 268, 374, 377, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварськогоміськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2019 року скасувати.

Провадження у справі № 361/4051/18 за позовом ОСОБА_1 до Броварськогооб`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про стягнення заборгованості по невиплаченійпенсії - закрити.

Повідомити сторонам, що розгляд вказаної справи віднесений до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: