КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 759/1785/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Коваль О.А.

14 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Головачова Я.В., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає дане рішення таким, що прийняте всупереч норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що відповідач не перебуває і ніколи не перебував у родинних відносинах із позивачем та не є співвласником спірного житла.

Пояснює, що відповідач ніколи не мешкав у спірному житлі, адже був лише формально зареєстрований на прохання знайомого позивача, а відтак ОСОБА_2 не з`являвся в спірному житлі та не виявляв бажання щодо вселення в нього.

Звертає увагу, що наявність реєстрації відповідача позбавляє ОСОБА_1 , як власника житла, можливості здійснювати користування та розпоряджання ним у повному обсязі.

При цьому, позивач вимушений нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунком на відповідача та неможливістю оформити субсидію.

Відповідач та треті особи відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не подали.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2361/2020
Учасники процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи.

ОСОБА_1 подав клопотання, в якому підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності.

Київським апеляційним судом здійснювалося оголошення про виклик до суду ОСОБА_2 на офіційному веб-порталі судової влади України.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно наданих суду доказів, вбачається реєстрація відповідача у законний спосіб в житлі позивача, проте відсутні допустимі, достовірні та достатні докази про його там не проживання протягом одного року.

З таким висновком суду повністю не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування квартири від 30.03.2011, Витягу з Державного реєстру правочинів, Витягу про державну реєстрацію прав (а. с. 8-10).

Гр. ОСОБА_2 , зареєстрований в зазначеній квартирі з 15.10.2013 по теперішній час (а. с. 14).

Також у цій квартирі зареєстровані треті особи: ОСОБА_3 (дружина позивача) та ОСОБА_4 (син позивача).

Згідно Акту від 13.12.2018, складеного ЖЕД № 1 не проживання гр. ОСОБА_2 у спірній квартирі підтверджено сусідами заявника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який підписаний останніми та начальником ЖЕД-1 ОСОБА_8 (а. с. 11).

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 не є та ніколи не був членом його сім`ї, не проживає в зазначеній квартирі з жовтня 2013 року, а тому втратив право користування нею.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.

За змістом ст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що одним з найважливіших прав власника квартири є можливість використовувати останню для власного проживання або проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Даному праву кореспондує обов`язок власника використовувати житло лише за цільовим призначенням, тобто неможливість використання житла для промислового виробництва та інших цілей, не пов`язаних із проживанням у ньому.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування квартири від 30.03.2011, Витягу з Державного реєстру правочинів, Витягу про державну реєстрацію прав (а. с. 8-10).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, на підставі викладеного, можливо зробити висновок про те, що для визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, необхідно довести в суді, що остання відсутня протягом року або шести місяців в залежності від приналежності до родини власника, при цьому відлік цього строку починається з часу, коли особа залишила приміщення.

Тимчасова відсутність вказаної особи повинна нести безперервний характер.

Тобто, встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує року або шести місяців , підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає.

Крім того, законодавець зазначає, що доказами по справам цієї категорії можуть бути пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місцем реєстрації протягом певного періоду часу, особистої заяви особи про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання, повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо.

Встановлено, що ОСОБА_2 не перебуває та не перебував у родинних стосунках з позивачем.

Згідно Акту від 13.12.2018, складеного ЖЕД № 1 не проживання гр. ОСОБА_2 у спірній квартирі підтверджено сусідами заявника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який підписаний останніми та начальником ЖЕД-1 ОСОБА_8 (а. с. 11).

Відомості про проживання у спірній квартирі ОСОБА_2 з жовтня 2013 року немає.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Колегія суддів вважає вищевказаний Акт належним та допустимим доказом у даній справі.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач у спірній квартирі не проживає, не користується останньою без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушує право власності позивача, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування квартирою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

За наведеного, вимоги апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, в зв`язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та з порушенням норм матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 921 грн. за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 921 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15.01.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Я.В. Головачов

О.В. Шахова