ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2271/20 Справа № 214/1390/18 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року, яке постановлено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 вересня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні2018року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», на теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,(далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 15.03.2011 рокуміж позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого позивач надав відповідачці кредит в розмірі 16000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms/

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг (далі, - Договір), який по своїй суті фактично є договором приєднання в розумінні ч.1 ст. 634 ЦК України.

Згідно з п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг, відповідачка надала свою згоду на зміну (збільшення або зменшення) банком кредитного ліміту у будь-який момент.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за договором в частині сплати кредитного ліміту та відсотків за його користування, виникла заборгованість, яка, станом на 29.01.2018 року, склала 90329,82 грн., яку в добровільному порядку відповідачка не сплатила.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість в загальному розмірі 90329,82 грн., з яких: 29807,63 грн. тіло кредиту, 22122,64 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом, 33621,94 грн. нарахована пеня, а також штрафи 500,00 грн. (фіксована частина), 4277,61 грн. (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача АТ КБ «Приватбанк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції повністю та задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку представника відповідача, суд першої інстанції помилково вважав, що наявність кримінального провадження по факту протиправного заволодіння коштами з карткового рахунку відповідачки є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки, станом на момент розгляду справи, відповідачкою не було надано рішення щодо притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка винна у вчиненні вказаних кримінальних правопорушеннях. Крім того, судом не встановлено про які саме спірні списання з карти йде мова, в які дати та на яку суму вони здійснені. Зазначає, що відповідачка зобов`язана інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати картки, ПІНу , сім-карти мобільного телефону або про отримання повідомлення про їх незаконне використання. Також банк не несе відповідальності перед власником картки за всі операції у випадку передачі мобільного телефону, сімкарти, Стікеру PayPass третім особам. На думку представника позивача, саме дії відповідачки стали причиною заволодіння коштами, які знаходяться на її картковому рахунку, іншими особами. Крім того, вказує, що судом першої інстанції не враховано, що Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операції з їх використання», яке затверджено постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 3010 року № 223, втратило чинність 12 листопада 2014 року і до даних правовідносин не застосовується.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 вказує, що позивачем по справі жодним чином не доведено обставини, які б свідчили, що відповідачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.03.2011 рокуміж позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого позивач надав відповідачці кредит в розмірі 16000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за договором в частині сплати кредитного ліміту та відсотків за його користування, виникла заборгованість, яка, станом на 29.01.2018 року, склала 90329,82 грн., яку в добровільному порядку відповідачка не сплатила.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість в загальному розмірі 90329,82 грн., з яких: 29807,63 грн. тіло кредиту, 22122,64 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом, 33621,94 грн. нарахована пеня, а також штрафи 500,00 грн. (фіксована частина), 4277,61 грн. (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Матеріали справи також містять заяву ОСОБА_1 про те, що 14.09.2016 року о 8 годині ранку вона з метою переказу грошових коштів сину ( на той час він перебував в зоні АТО) прийшла до відділення банку (терміналу). До неї підійшла невідома їй особа та попросила мобільний телефон з метою зателефонувати, вона, будучи особою похилого віку та довірливою, дала телефон та продовжила роботу з терміналом. На той час невідома особа начебто зателефонувала, після чого віддала телефон та швидко вийшла з приміщення банку. Після проведення процедури із переказом грошових коштів сину, відповідачка звернула увагу на відсутність зв`язку у телефоні і побачила відсутність SIM-карти в телефоні. Вона звернулась до «Київстар» з метою видачі дублікату картки, та після чого вона отримала смс - повідомлення про списання із рахунку грошових коштів, у зв`язку з чим вона відразу звернулась до банку з метою блокування картки.

20.09.2016 року ОСОБА_1 подала заяву до поліції про вчинення кримінального правопорушення. Відповідні відомості за її заявою СВ Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області внесено до ЄРДР за № 0002161 від 21.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України. Досудове розслідування триває.

Крім того, в матеріалах справи містяться письмові звернення ОСОБА_1 до банку, з яких вбачається, що відповідачка повідомила банк про незаконне зняття з її рахунку грошових коштів, просила розібратись у даній ситуації.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, при цьому посилаючись, на те, що позивач не надав належних доказів того, що відповідачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Крім цього, суд першої інстанції врахував правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року (справа № 6-71цс15), постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року (справа № 61-1396 св 18), 14 лютого 2018 року (справа № 61-3239 св 18).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пунктів 6 - 9 Положення № 705 «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, встановлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 травня 2015 року (провадження № 6-71цс15) не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можна стверджувати, що зняття коштів відбулось з вини клієнта банка.

Як стверджує відповідачка, 14.09.2016 року, як тільки вона довідалась про зняття кредитних коштів з її рахунку, відразу, цього ж дня, повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку, з вимогою заблокувати картку, про що свідчить, крім матеріалів справи, висновки розслідування, які були надані позивачем до суду апеляційної інстанції.

Крім цього, з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002161 слідує, що відповідачка ОСОБА_1 зверталася до чергової частини Довгинцівського ВП КВП ГУ НП у Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 14.09.2016 року, у якій просила прийняти міри до невідомої особи, яка 14.09.2016 року знаходячись в неустановленому місці, таємно, шляхом вільного доступу, здійснила крадіжку грошових коштів в розмірі - 8877,24 гривень, які знаходились на банківському картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» який належить гр. ОСОБА_1 . Після чого, звернувши викрадене майно на свою користь, невстановлена особа з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, чим заподіяла гр. ОСОБА_1 шкоду на загальну суму - 8877,24 грн. (а.с. 61).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Доказів про те, що позивач був позбавлений можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України, колегією суддів не встановлено.

Разом з цим, позивач не надав доказів, що відповідачка ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду.

Відтак, позивач АТ КБ «Приватбанк» не надав доказів на підтвердження сприяння відповідачкою незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка не повинна нести відповідальність за списання грошових коштів невідомою особою з її карткового рахунку та за невиконання зобов`язання, оскільки заборгованість за даним кредитним договором виникла не з її вини.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття таоскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: