Справа № 643/711/20
Провадження № 2/643/1917/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2020 Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Поліщук Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Новакової Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу матері, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить надати йому дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до досягнення дитиною шістнадцяти років; та надати йому дозвіл на виїзд сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за кордон без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто до досягнення дитиною шістнадцяти років, допустивши негайне виконання рішення суду.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 09.09.2005 до 19.06.2015, шлюб розірвано 19.06.2015 рішенням Московського районного суду м. Харкова. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом з матір`ю. Позивач зазначає, що він допомагає дітям, належним чином піклується про їх фізичний і духовний розвиток, сплачує аліменти у добровільному порядку за домовленістю з матір`ю дітей. З часу розірвання шлюбу відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні заходів, направлених на оздоровлення дітей, їх розвитку, а також можливість вивезти дітей за кордон для оздоровлення, розширення світоогляду, зокрема, відмовляється надати йому у передбаченому законом порядку дозвіл на виїзд малолітніх дітей за кордон для оздоровлення та відпочинку.

Ухвалою суду від 21.01.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження (а.с.30-31).

20.03.2020 позивач ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просить надати йому дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_2 з 01.06.2020 до 31.08.2020; та надати йому дозвіл на виїзд сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за кордон без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_2 з 01.06.2020 до 31.08.2020, допустивши негайне виконання рішення суду (а.с.48-51).

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що тривалий час відповідач взагалі не допомагав ні їй, ні дітям, з 2016 року відповідач несистематично переказом з-за кордону надає їй грошові кошти. Зазначає, що не погоджується з типом відпочинку, який пропонує позивач, а саме, вважає, що дітям краще відпочивати біля моря у теплий період часу, а не на лижах, проти чого і самі діти заперечували, в зв`язку вона заперечувала проти поїздки дітей до Польщі. Вказала, що у 2018 та 2019 роках надавала позивачу дозвіл на виїзд дітей разом з ним за кордон, та у 2019 за їх спільною з позивачем домовленістю він був зобов`язаний повернути дітей до м. Харкова через два тижні, а фактично повернув їх через місяць виключно з власної ініціативи, у зв`язку з чим діти пропустили шкільні зайняття. Зазначені обставини свідчать про відсутність з боку батька зацікавленості у оздоровленні дітей та створенні ним нормальних, безпечних умов, а тому ризикованим є виїзд дітей за кордон виключно з батьком. Окремо зазначає, що позивач жодного разу не запропонував відпочити та оздоровитися біля моря чи в горах, пед час перебування в Україні позивач не виявляє зацікавленості залучити дітей до спортивних занять, не приділяє уваги їх вихованню та навчанню. Вона не перешкоджає позивачу у спілкуванні з дітьми на території України, де є багато місць для відпочинку, та позивачем у позовній заяві не обґрунтована мета виїзду за кордон та не зазначено про зобов`язання батька повернути дітей в Україну. (а.с.54-58).

15.05.2020 позивач подав уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просить надати йому дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_2 з 01.12.2020 до 31.01.2021; та надати йому дозвіл на виїзд сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за кордон без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_2 з 01.12.2020 до 31.01.2021, допустивши негайне виконання рішення суду (а.с.81-84).

Ухвалою суду від 15.07.2020 за клопотанням представника відповідача витребувана з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформація про перетинання державного кордону України громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в період з 01.01.2016 по теперішній час (а.с.114-115).

Ухвалою суду від 19.08.2020 підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача адвокат Тарасенко О.В. подала письмову заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, в якій зазначає, що у зв`язку з тривалим розглядом справи актуальність визначення строку на виїзд дітей за кордон з 01.12.2020 до 31.01.2021 втрачена, оскільки рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, набере законної сили саме в цей період, що унеможливить його виконання, в зв`язку з чим просить надати позивач дозвіл на виїзд дітей за кордон з часу набрання рішенням законної сили на один рік.

Третя особа орган опіки та піклування просив розглянути справу без участі його представника та при йняти рішення з урахуванням інтересів дитини (а.с.35).

Суд, дослідивши письмові докази, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 09.09.2005 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12), та шлюб між ними розірвано на підставі рішення суду від 19.06.2015.

Сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10,11), які проживають разом з матір`ю - відповідачем у справі.

Позивач надає матеріальну допомогу на утримання дітей добровільно, аліментних зобов`язань, встановлених рішенням суду, утримувати неповнолітніх дітей, не має, проти чого не заперечує відповідач.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини.

Згідно з приписами ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положень ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р.. ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають прав кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідні для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняють від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Отже, позивач, як батько дітей, які разом з ним не проживають, має право на вивіз дітей за межи України для їх відпочинку і оздоровлення, а безпідставна відмова матері дітей надати дозвіл (згоду) на це є порушенням прав дітей.

Факт, що відповідач ОСОБА_2 не надає батьку дітей дозволу на виїзд дітей за кордон, встановлений під час судового розгляду та підтверджується поясненнями відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву.

За наданою з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацією, ОСОБА_1 на протязі 2016 по 27.07.2020 неодноразово перетинав державний кордон України, як не виїзд, так і на в`їзд, за наступними пунктами пропуску: Шегині, Бориспіль, Харків, Одеса - Варшава-Київ, Київ-Рига, Рига-Київ, Харків-Мінськ, Стокгольм-Київ, Київ-Стокгольм, Стокгольм-Київ, Київ-Рига, Київ-Стокгольм, Стокгольм-Київ, Київ-Стокгольм, Стокгольм-Київ, Одеса-Рига, Стокгольм-Київ, Київ-Стокгольм, Стокгольм-Київ, Харків-Катовище (останній раз 11.01.2020 виїзд).

Суд вважає безпідставними та недоведенимидоводи відповідача про те, що позивачем у позовній заяві не обґрунтована мета виїзду за кордон та не зазначено про зобов`язання батька повернути дітей в Україну, що є підставою для відмови у позові, а також, що відповідач може не повернути дітей в Україну.

Відповідно до положень ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Преамбулою ст. ст. 5, 9 Конвенції про права дитини встановлено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточені, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Держава поважає відповідальність, права і обов`язки батьків належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення прав дитини і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються, держава поважає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками підтримувати на регулярній основі відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

З урахуванням інтересів дітей, суд вважає можливим надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за кордон без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_2 протягом 1(одного) року з дня набрання рішенням законної сили.

Разом з тим, вимога про негайне виконання рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перелік справ, по яким суд допускає негайне виконання рішення суду, визначений статтею 430 ЦПК України, та в такому переліку відсутні справи про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон.

Керуючись ст. ст.4, 5, 7, 10-13, 18, 76-81, 89, 92, 128-131, 133, 141, 223, 247 ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу матері, задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без дозволу (згоди) матері дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , протягом 1 (одного) року, з дня набрання рішенням законної сили.

У решті позовних вимог відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складений 14.12.2020.

Суддя: Т. В. Поліщук