Справа № 372/2380/20
Провадження № 2-1526/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Висоцької Г.В.,

за участю секретарів Ковшоби А.К., Євдокімової В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому зазначає, що він є батьком відповідача. Позивач є людиною похилого віку та інвалідом І групи по зору, призначеної йому суми пенсії не вистачає на постійне лікування, харчування та оплату комунальних послуг. Також зазначає, що він у свою чергу повністю утримував відповідача, сплачуючи відповідні аліменти. Відповідач перебуває у працездатному віці, працює, має офіційний стабільний заробіток та на думку позивача має можливість надавати йому матеріальну допомогу, однак відмовляється утримувати позивача у добровільному порядку. У зв`язку з чим, просить суд стягувати з відповідача на його користь аліменти на утримання у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення од суду і довічно.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, зазначивши, що добросовісно сплачував аліменти на користь відповідача, обмеження в спілкуванні із сином після розірвання шлюбу із матір`ю відповідача пов`язане із створенням його колишньою дружиною іншої сім`ї із іншим чоловіком. В даний час він є інвалідом 1 групи по зору, в нього 100 відсоткова сліпота та цироз печінки, ураження якої становить близько 90% , він потребує періодичного стаціонарного лікування, мінімум 1 раз на рік, вартість якого складає близько 20 000 грн. Також він потребує систематичного вживання медикаментів, вартість яких на місяць становить близько 4000 грн. Членами його сім`ї є неповнолітня дочка, яка є студенткою платного відділення вищого навчального закладу, та дружина, яка неофіційно працевлаштована на ринку і отримує мізерну заробітну плату. Претензії відповідача щодо неналежного виховання своїх батьківських обов`язків та звинувачення у повному самоусуненні його, як батька, із життя сина після розірвання шлюбу із матір`ю відповідача не визнав та вважає їх надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це тим, що позивач залишив сім`ю, коли відповідачу було 2 роки, і він перебував повністю на утриманні матері. Позивач ніколи не займався його вихованням та розвитком, не цікавився в яких умовах проживає відповідач, його нагальними проблемами та інтересами, не вітав його із святами, не надавав жодної матеріальної допомоги. Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 17.03.1997 року вирішено стягувати з ОСОБА_1 аліменти в розмірі ј частини усіх видів заробітку на утримання сина ОСОБА_2 до його повноліття. Проте зі слів відповідача, позивач ухилявся від сплати і тих грошових коштів. Заочним рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 24.02.2014 року вирішено стягувати щомісячно з ОСОБА_1 аліменти в розмірі ј частини усіх видів доходів на утримання сина ОСОБА_2 на період його навчання. Дане рішення відповідачем не оскаржувалось, але і не виконувалось. У 2019 році з ініціативи матері відповідача, відповідач почав спілкуватись з позивачем, не близько, але періодично йому телефонував. Неодноразово пропонував позивачу зустрітись, привезти йому продуктів, але він постійно відмовлявся.

В судовому засіданні відповідач також зазначив, що до 5 років взагалі не пам`ятає батька, до досягнення повноліття він мав з ним дві зустрічі. Перша зустріч о віці близько 7 років звелася до того, що відповідач тиждень проживав у своїй баби в селі, яка доводиться позивачеві матір`ю, із надією, що після роботи до нього завітає батько. Проте, позивач з`явився в останній день його відвідин, і їхнє спілкування звелося до того, що позивач супроводив його до автобусної зупинки. І ще один раз позивач запросив його до себе в гості на декілька днів, подарував велосипед, проте відповідач ці дні спілкувався виключного з його дружиною і не мав ніякого спілкування із батьком. Коли настав час повертатися йому додому, позивач наполіг, щоб велосипед залишився в нього на зберіганні. Все своє життя відповідач мріяв про спілкування із батьком, проте спроби матері вмовити позивача приймати участь у житті сина, ніякого позитивного результату не принесли. Матеріальна підтримка позивача зводилася до сплати аліментів, яка не носила системного характеру, ніяких додаткових витрат позивач жодного разу за дитинство позивача на себе не взяв.

В суду немає підстав сумніватися в добросовісності та правдивості пояснень відповідача, оскільки вони носять системний, послідовний характер, сповнені емоційними хвилюваннями, акцентуацією на дрібницях, які запали до душі дитини, і, на думку суду, не можуть бути вигаданими задля уникнення матеріальної відповідальності. Протягом всього судового засідання відповідач в своїх поясненнях доводив, що лише глибока образа, викликана повним ігноруванням батька його, як дитини, яка потребувала батьківської участі в своєму житті, призвело сьогодні до того, що він відмовляється сплачувати аліменти на його користь. Проте, відповідач неодноразово пропонував батькові допомогу продуктами харчування, які він, як мешканець села, має змогу надавати.

Пояснення відповідача повністю узгоджуються із поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків - ОСОБА_4 , яка доводиться йому матір`ю, та ОСОБА_5 , які підтвердили факт повного самоусунення позивача від виховання сина, зазначивши лише про сплату аліментів, які носили несистемний характер. При цьому ОСОБА_4 зазначила, що вживала неодноразових спроб вмовити позивача навідати сина та поспілкуватися із ним, проте завжди отримувала відмову із посиланням на зайнятість на роботі. Свідок ОСОБА_5 зазначила, що відповідач до 5 років називав її чоловіка батьком, як і її власна дитина, оскільки у ОСОБА_2 не було сформовано уявлення про те, що в кожній дитині є власний батько.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

Відповідно до копії довідки, виданої Комунальним некомерційним підприємством Обухівської міської ради «Обухівський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 13.07.2020 року, ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря з діагнозом - змішаний цироз печінки.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є інвалідом І групи, загальне захворювання.

Відповідно до членського квитка № 397, ОСОБА_1 , є членом Українського товариства сліпих.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , 10.07.1997 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов на території Обухівської міської об`єднаної територіальної громади від 10.07.2020 року, ОСОБА_1 надано матеріальну допомогу у зв`язку із тяжким матеріальним станом.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Сімейного Кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку, або є інвалідом I, II чи III групи.

Таким чином, позивач є непрацездатним, що доводиться належними доказами, і не спростовано під час судового розгляду.

Відповідач в судовому засіданні заперечував другу необхідну умову для отримання права на аліменти батьками, передбачену ст. 202 СК України, а саме потребу в матеріальній допомозі.

Як вже зазначалося вище і підтверджується належними доказами, позивач має інвалідність 1 групи за зором та невиліковну хворобу печінки. Його дохід складається із пенсії, розмір якою станом на день звернення до суду складає 4 200 грн. (а. с. 121) Незважаючи, на те, що відповідач вважає, що позивач не довів необхідність в додаткових коштах, в суду не виникає сумнівів, що потреби людини, яка має 100 % втрати зору, та страждає на цироз печінки, який потребує безперервного медикаментозного підтримання, не можуть повністю задовольнятися сумою, що дорівнює 4000 грн. Інших повнолітніх дітей позивач не має, які б могли розділити витрати, пов`язані із його утриманням. Дружина позивача, з його слів, що не було спростовано іншою стороною, офіційно не працевлаштована та отримує мінімальну заробітну плату, працюючи продавщицею на ринку. Тому суд в цій частині не погоджується із доводами відповідача та вважає, що позивач в повній мірі відповідає статусу особи, яка потребує матеріальної допомоги.

Суд також критично ставиться до тверджень відповідача про наявність у позивача у власності об`єктів нерухомості, які можуть бути відчужені для задоволення його потреб, оскільки як вбачається із Інформації з Державного реєстру (а. с. 73-74) позивачеві належить лише частка в праві спільній частковій власності, що, свою чергу, є обмеженням в розпорядженні майном на власний розсуд.

Таким чином, суд виходить із того, що відповідач є працездатним, повнолітнім, має споріднений зв`язок із позивачем, і не приймає до уваги доводи відповідача про його вразливе матеріальне становище.

Разом з цим, суд звертає увагу на ч. 1 ст. 204 СК України, відповідно до якої, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.

Як вбачається зі звіту про відрахування аліментів (а. с. 106-107), в період з січня 2011 року по квітень 2016 року нараховувались та сплачувались аліменти з ОСОБА_1 у розмірі 25% від нарахованого доходу, в загальному сплачено 27 328,78 грн., заборгованість складає 3 134 грн. Таким чином, відповідачем не доведений факт повного ухилення позивача від сплати аліментів, що, могло слугувати підставою для звільнення від обов`язку надавати допомогу позивачеві.

Проте, суд вважає за доцільне із врахуванням доказів, наданих в судовому засіданні, зменшити суму заявлених позовних вимог з огляду на наступне.

Стаття 150 СК України, визначає, обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, серед яких обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, батьки зобов`язані поважати дитину та інше.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що з боку позивача мало місце ухилення від виконання особистих немайнових обов`язків його, як батька, відповідача ОСОБА_2 . В зв`язку з чим, суд, керуючись принцами розумності та справедливості, вважає за доцільне зменшити розмір заявлених позивачем аліментів із врахуванням приписів ст. 204 СК України до 1/10 частини всіх видів його доходів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позову про стягнення аліментів частково, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеній частині вимог у сумі 336 грн. 32 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 204, 205 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання непрацездатного батька в розмірі 1/10 частини розміру всіх видів його доходів щомісячно, починаючи з дня звернення до суду - 23.07.2020 року і довічно.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення в частині стягнення суми платежу аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 336 грн. 32 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлений 14.12.2020 року.

Суддя Висоцька Г.В.