Житомирський апеляційний суд
Справа №357/3599/19 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Хоменка Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 357/3599/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що протягом періоду із серпня 2008 року по квітень 2009 року надала у позику відповідчеві 2112 дол. США, які він зобов`язувався повернути до кінця 2016 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою, виданою ОСОБА_2 .

Оскільки відповідач у встановлений строк не повернув позику та відмовляється у добровільному порядку виконувати боргове зобов`язання, ОСОБА_1 просила стягнути з нього 76481 грн. 11 коп., в тому числі: заборгованість за позикою у розмірі 57465 грн. 62 коп., 14366 грн. 39 коп. інфляційних нарахувань та три відсотки річних у сумі 3873 грн. 02 коп.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування договодів апеляційної скарги зазначає, що наявність у неї оригіналу розписки свідчить про невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики. Зміст цієї розписки чітко вказує на те, що між ними був укладений договір позики.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявна в матеріалах справи розписка не є підтвердженням того, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані саме з договором позики.

Кодегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України також передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч.ч. 2,3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Частиною 1 статті 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

За правилами ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін).

Зобов`язання, строк ( термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання , на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать, що 16 травня 2016 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку про те, що він із серпня 2008 року по 1 квітня 2009 року отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2112 грн. дол. США, які зобов`язувався повернути, по можливості, до кінця 2016 року.

На час пред`явлення цього позову оригінал вказаної розписки перебував у ОСОБА_1 , яка надала його суду.

Зміст даної розписки вказує на ту обставину, що відповідач отримав від ОСОБА_1 грошові кошти, які зобов`язувався повернути, по можливості, до кінця 2016 року. Отже, факт отримання грошових коштів з умовою їх повернення свідчить про те, що між сторонами виникли спірні правовідносини, які пов`язані з договором позики.

Судом встановлено, що оригінал боргової розписки знаходився у позикодавця, отримані відповідачем грошові кошти не повернуто.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 57465 грн. 62 коп., що є еквівалентним 2112 дол. США, є обґрунтованими.

Оскільки грошові кошти надавались у доларах США, вимога про стягнення інфляційних нарахувань, не підлягає до задоволення.

Безпідставною є також й вимога про стягнення трьох відсотків річних.

Так, у вказаній розписці сторони дійшли згоди, що грошові кошти відповідач зобов`язується повернути , по можливості, до кінця 2016 року. Тобто, конкретна дата чи конкретний термін не зазначені, а також міститься вказівка, що борг буде сплачено наприкінці 2016 року за умови наявності у боржника такої можливості. Вжите у розписці словосполучення до кінця 2016 року не є чітко визначеним терміном у часі та може охоплювати різний період другої половини 2016 року. Отже, слід дійти висновку, що сторони не визначили конкретний строк ( термін) повернення позики, а зазначення відповідачем про сплату боргу за умови наявності такої можливості, не можна розцінювати як вказівку на подію, яка неминуче має настати, у розумінні ч.1 ст.530 ЦК України. Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до відповідача з вимогою повернути борг. За таких обставин, неможливо визначити початок перебігу часу прострочення грошового зобов`язання.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 57465 грн. 62 коп. боргу за договором позики.

Оскільки позовні вимоги та апеляційну скаргу задоволено частково, на користь позивачки підлягає стягненню 1438 грн. 06 коп. судового збору ( 1917 грн. х 75 %).

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 57465 грн. 52 коп. та 1438 грн. 06 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: