Номер провадження: 22-ц/813/825/20
Номер справи місцевого суду: 520/1146/15-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюра Т.В.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2018 року в справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4

-про визнання недійсним договору купівлі-продажу;

- витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

Короткий зміст позовної заяви:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.07.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

30.01.2015 року позивачка доповнила позовні вимоги та просила суд витребувати зазначену квартиру з чужого незаконного володіння у ОСОБА_4 .

На обгрунтовуання позовних вимог зазначала, що перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 1990 року по 2014 рік.

25 квітня 2005 рок, за спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу була придбана у власність спірна квартира АДРЕСА_1 .

4 липня 2006 року за відсутності її згоди її чоловік уклав з ОСОБА_1 договір зазначеної квартири, не зважаючи на те, що вона є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відчудження квартири поза її волею на користь третіх осіб порушує її права.

30 серпня 2014 року ОСОБА_1 подарувала квартиру, що є спільною власністю подружжя своїй доньці- ОСОБА_4 .

Про відчуження чоловіком спільного майна вона довідалася лише після розірвання шлюбу в 2014 році.

Доводи учасників справи:

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 зазначає, що вона не знала, що ОСОБА_3 знаходився в зареєстрованому шлюбі, саме він надав до нотаріальної контори неправдиві відомості про відсутність зареєстрованого шлюбу. Вона діяла добросовісно, не знала та не могла знати, що майно належить подружжю на праві сумісної власності, і що він не отримав згоди на її відчуження у другого з подружжя.

Одночасно звертає увагу, що договір купівлі-продажу укладений 04.07.2006 року, а з позовом до суду позивачка звернулась в січні 2015 року, тобто зі спливом 8 років. Доказів участі у придбанні спірної квартири не надала. Посилається на заяву ОСОБА_3 до суду про встановлення факту шлюбних стосунків та підтвердження джерела походження коштів на придбання спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування майна з чужого незаконного володіння, - задоволені.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.07.2006 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. і зареєстрований в реєстрі за №2626.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 6309,40 грн. (шість тисяч триста дев`ять гривень сорок копійок) в рівних частках.

Судове рішення мотивовано тим, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири обидві сторони- ОСОБА_3 та ОСОБА_1 діяли недобросовісно, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги щодо витремування майна з чужого незаконного володіння у ОСОБА_4 районний суд виходив з вимог частини 3 ст.388 ЦК України посилаючись на те, що воно вибуло з власності поза межами її волі.

Одночасно районний суд вважав, що строк позовної давності позивачкою не пропущено так як про порушення свого права вона дізналась в 2014 році.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з прийняттям постанови про відмову в задоволені позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судове рішення- без змін, посилаючись на те, що воно є законним, справедливим, ухваленим внаслідок повного та всебічного зясування обставин справи, у відповідності та з додержанням норм процесуального та матеріального права, а апеляційна скарга - необґрунтована та безпідставна.

В судове засідання сторони не зявились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

До апеляційного суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_5 про розгляд справи за його відсутністю.

В силу частини 2 статті 372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Відповідно до частини 5 ст.ст.268 ЦПК України, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

У зв`язку з цим та на підставі частини 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складання цього судового рішення є 10.11.2020 року.

АРГУМЕНТИ(ДОВОДИ) СТОРІН :

Короткий зміст апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Морозов О.В. зазначав, що згідно умов договору купівлі-продажу п.6 від 04.07.2006 року ОСОБА_5 зазначав, що в шлюбі не перебував( не одружений) та ні з однією жінкою не проживав однією сумє`ю без укладання шлюбу, відчужувана квартира не є спільною сумісною власністю та перебуває в його приватній власності.Позивачкою не надано доказів на підтвердження придбання спірного майна за спільні кошти або працею, а тому районний суд безпідставно застосував вимоги ст.60 СК України і частину 3 статті 368 ЦК України.

Посилається на надання згоди на розпорядження її майном згідно доручення ОСОБА_2 від 10.05.2006 року щодо управління та розпорядження всім її майном в чому б воно не заклечалось і де б не находилось, яка не обмежувала розпоряджатись маном за межами РФ( а.с. 116 т.1).

Зазначає, що вона під час укладення спірного договору не знала та не могла знати про те, що майно є спільною сумусною власністю подружжя.

Проте, що позивачка є дружиною ОСОБА_6 довідалась в 2014 році, пояснення свідків є неналежним доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 посилається на те, що спірна квартира є сумісною власністю подружжя, згоди на її відчуження на території України вона не давала, вибула з її права власності поза межмї волі. А тому районний суд правомірно задовольнив її позовні вимоги та захистив порушене право на майно.

ОБСТАВИНИ СПАВИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги лдійшла наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з 1990 року по 2014 рік.

25 квітня 2005 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .

4 липня 2006 року ОСОБА_5 продав вказану квартиру ОСОБА_1 .

30 серпня 2014 року ОСОБА_1 подарувала квартиру ОСОБА_4 .

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України , аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 69 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

За таких обставин, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном має бути письмово висловлена та нотаріально посвідчена.

Доводи апеляційну скаргу на наявність у ОСОБА_5 доручення від позивачки від 10.05.2006 року щодо розпорядження всім її майном не є підставою для відмови в позовних вимогах оскільки не стосується майна , котре знаходиться поза межами території Москви та РФ.

Посилання на відсутність штампу в паспорті про реєстрацію шлюбу не спростовує того факту, що на момент укладання правочину він знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Сама по собі його заява про не перебування в шлюбі не свідчить , що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, в цій частині залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновок апеляційного суду щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння:

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України).

За змістом статті388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння ОСОБА_2 поза її волею на підставі договору дарування від 30 серпня 2014 року ОСОБА_1 своїй доньці- ОСОБА_4 , а відтак, позивач має право витребувати її від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, в цій частині залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо строку позовної давності:

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу виданого Дмитровським відділом ЗАГСу Управління ЗАГС Москви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвали шлюбні відносини - 10 вересня 2014 року, а/з 1545.( а.с.5 т.1).

З позовними вимогами ОСОБА_2 звернулась- 30.01.2015 року( а.с.2 -3 т.1).

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Встановивши, що сторони до 10.09.2014 року знаходились в шлюбних стосунках та враховуючи, що ОСОБА_3 маніпулюючи правочинами щодо цього майна продав без згоди другого з подружжя, та про порушене право спільної сумісної власності на спірну квартиру вона дізналась після їх розлучення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не пропустила строк звернення до суду.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судова колегія приходить до висновку, що в наслідок залишення без задоволення апеляційної скарги підстави для розподулу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 367,368,374,375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 10.12.2020 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра