Справа № 132/1635/20
Провадження № 2/132/439/20
РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2020р. Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання КУЛИК Т.С., з участю: представника третьої особи ГУНП у Вінницькій області ГЕРМАН І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області у порядку загального позовного провадження цивільну справу №132/1635/20 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Латюк Петро Якович, до держави України в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницькій відділ поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу,

ВСТАНОВИВ:

02.06.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із позовом до держави України в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив стягнути з державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 14169,00грн., та відшкодувати витрати, сплачені адвокату за надання правової допомоги в розмірі 10000,00грн., а всього 24169,00грн. В обґрунтування вказаних вимог зазначив, що 01.01.2020р. посадовими особами Департаменту патрульної поліції Національної поліції України відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, згідно якого він обвинувачувався у тому, що 01.01.2020р. о 18год.50хв. він керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 31.03.2020р. провадження у цій справі було закрите на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, в зв`язку із відсутністю в його діях події та складу інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Таким чином, під слідством і судом він перебував 3 місяці. Вочевидь незаконним та сфальсифікованим притягненням до адміністративної відповідальності, йому було завдано моральної шкоди, яка проявилася у стражданнях через порушення звичних для нього життєвих зав`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, доводити у суді свою невинуватість у вчиненні інкримінованого правопорушення. З огляду на викладене, з урахуванням положень ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у тому числі й про те, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, розмір моральної шкоди він оцінює в 14169,00грн. (4723,00грн.(мінімальна заробітна плата у 2020 році) х 3 місяці(знаходження під слідством та судом). За надання юридичної допомоги у цій справі (ознайомлення з матеріалами адміністративної справи, участь у судах під час розгляду адміністративної справи) він сплатив адвокату Латюку П.Я. суму в 10000,00грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2020р. вказаний цивільний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 05.06.2020р. залишив його без руху через недотримання позивачем вимог п.п.2, 6, 7, 8, 9 ч.3 ст.175 ЦПК України, крім того, просив уточнити суб`єктний склад справи, а саме чи є Департамент патрульної поліції Національної поліції України належним відповідачем у справі, а також наголосив на необхідності залучення до участі у справі відповідного органу Державного казначейства України, як співвідповідача.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Латюк П.Я. шляхом подання письмового клопотання, яке надійшло на адресу суду 22.06.2020р. та зареєстроване в канцелярії за вх.№ 5299/20, просив відкрити провадження у справі, при цьому вимоги ухвали суду від 05.06.2020р. про залишення позовної заяви без руху в частині уточнення суб`єктного складу справи не виконав, зазначивши, що відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду, викладеного у п.44 постанови від 27.11.2019р. в справі № 242/4741/16-ц, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоди. Разом з тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Оскільки протиправними діями саме посадових осіб Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, то саме він, як орган державної влади, і визначений позивачем як відповідач у справі від імені держави.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 25.06.2020р. відкрите провадження за вказаним позовом, розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження, запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 21.07.2020р. та зареєстрований в канцелярії за вх.№ 6452/20, Департамент патрульної поліції Національної поліції України просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Так, Департамент патрульної поліції Національної поліції України не є належним відповідачем у справі, оскільки працівник СРПП № 1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції Іллін С.П., який склав протокол відносно ОСОБА_1 не являється працівником Департаменту патрульної поліції. Натомість, Вінницький ВП ГУНП у Вінницькій області являється підрозділом та підпорядковується ГУНП у Вінницькій області, яке являється юридичною особою та суб`єктом владних повноважень. В свою чергу, Департамент патрульної поліції є окремою юридичною особою, ніяким чином не пов`язане, не підпорядковується та не є структурним підрозділом ГУНП у Вінницькій області. Відтак, у позові жодним чином не відображено відомостей щодо впливу Департаменту патрульної поліції на порушення прав позивача посадовими особами Департаменту. Крім того, позовні вимоги, викладені у позовній заяві не підлягають до задоволення, оскільки в останній позивачем не вказано, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з який міркувань заявник виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Так, позивачем не обґрунтовано, у чому саме полягає заподіяна йому відповідачем моральна шкода. Не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з діями чи бездіяльністю Департаменту патрульної поліції, як суб`єкта владних повноважень, а тому заявлена вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає до задоволення. З урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, ст.1173, 1174 ЦК України, шкода завдана з вини Департаменту патрульної поліції чи його посадових осіб відшкодовується державою лише у випадку визнання дій або бездіяльністю органу та (чи) осіб незаконними. Оскільки, Департамент патрульної поліції чи його посадові особи не мають жодного відношення до складеного у відношенні ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, то підстав для відшкодування державою шкоди немає. Крім того, пред`явлення вимог лише до Департаменту патрульної поліції без залучення до участі в справі Державної казначейської служби у якості співвідповідача, унеможливлює стягнення коштів з держави.

На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 04.08.2020р. до участі в справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено Державну казначейську службу України, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницькій відділ поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області у відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 07.09.2020р. та зареєстрований в канцелярії за вх.№ 8062/20, просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, оскільки ним в суді не доведено належними засобами доказування факт заподіяння моральної шкоди та перенесення душевних страждань. Так, позивачем та його представником не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, які саме страждання він отримав в результаті складеного відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, як саме та яким чином складення вказаного протоколу здійснило вплив на його життєві зв`язки або яким чином впливає на докладання додаткових зусиль для організації його життя та спричинення інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які на думку позивача, настали внаслідок незаконного складення протоколу. Вважає, що сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. Тому позов в частині відшкодування моральної шкоди є безпідставним. Щодо стягнення витрат на надання правової допомоги при розгляді даної справи, що вбачається з наданої судом розрахункової квитанції № 700423 від 18.02.2020р. вбачається, що послуги на правову допомогу в розмірі 10000,00грн. були надані в адміністративній справі №128/243/20, а тому до даної справи не мають жодного відношення. При складанні протоколу у відношенні позивача працівник поліції діяв в межах наданих йому повноважень відповідно до ст.ст.255, 265-1 КУпАП та приписів Закону України «Про Національну поліцію», а доказів про визнання його дій неправомірними суду не надано, як і не доведено факту завдання йому цими діями моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди, а тому в даному випадку відсутні усі обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності.

У відповіді на даний відзив, який надійшов на адресу суду 18.09.2020р. та зареєстрований в канцелярії за вх.№ 8660/20, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Латюк П.Я. зазначає, що згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.02.2020р. в справі № 640/16169/17, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка вподальшому закрита судом за відсутності складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складення протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Дії працівників поліції щодо складання протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що особу притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Крім того, звертає увагу на те, що чинним КУпАП не передбачено порядку стягнення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, тому слідуючи приписам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач і просить стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у справі № 128/243/20 у спосіб звернення до суду із позовом до держави України.

На дану відповідь, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області подало заперечення, яке надійшло на адресу суду 28.09.2020р. та зареєстроване в канцелярії за вх.№ 9044/20, в якому зазначає, що посилання позивача ОСОБА_1 на правові позиції, викладені Верховним Судом у постанові від 05.02.2020р. в справі № 640/16169/17, безпідставні, оскільки в цій справі після скасування касаційною інстанцією попередніх судових рішень, не ухвалене остаточне рішення. Крім того, інспектор сектору реагування патрульної поліції не є тією посадовою особою, на діяльність якої поширюються норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 13.10.2020р. закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат ЛАТЮК П.Я. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином в передбаченому законом порядку. Згідно клопотання, яке надійшло на адресу суду 30.11.2020р. та зареєстроване в канцелярії за вх.№ 11559/20, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Латюк П.Я. просить розглянути справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги задовольнити. Крім цього, повідомляє, що позивачем за надання юридичної допомоги у цій справі сплачено 5000,00грн., та документи з цього приводу будуть надані у передбачені ч.8 ст.141 ЦПК України строки.

Відповідач уповноважений представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в передбаченому законом порядку, із заявами чи клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався.

Третя особа уповноважений представник Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ГЕРМАН І.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила у їх задоволенні позивачу відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив.

Треті особи уповноважені представники Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області та Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином в передбаченому законом порядку, із заявами чи клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталися.

Вислухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав:

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами цивільної справи встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 204957 від 01.01.2020р., складеного інспектором СРПП №1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Ілліним С.П., 01 січня 2020 року о 18год.50хв. на автодорозі «Житомир Могилів-Подільський», 287км.+300м., в селі Дорожне Вінницького району Вінницької області, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Fiat Ducato 14», державний номерний знак « НОМЕР_1 », з ознаками алкогольного сп`яніння (хитка хода, запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння рук), від проходження огляду на виявлення стану алкогольного сп`яніння відмовився в установленому законом порядку в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Постановою судді Вінницького районного суду Вінницької області Карпінської Ю.Ф. від 31 березня 2020 року, яка 13.04.2020р. в передбаченому законом порядку набула законної сили, закрите провадження у справі № 128/243/20 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у зв`язку із відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що дії інспектора СРПП №1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Ілліна С.П. по складанню щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 204957 від 01.01.2020р., відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для ініціювання питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що його притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави України в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, як до відповідача, про стягнення моральної шкоди за дії інспектора СРПП № 1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Ілліна С.П. по складанню щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 204957 від 01.01.2020р.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18.

Оскільки вимоги позивача ОСОБА_1 пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної інспектором СРПП № 1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Ілліним С.П., яка при наявності законних підстав відшкодовується за рахунок держави, то належним відповідачем у даній справі повинна бути держава Україна в особі органу, чия посадова чи службова особа, своїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю, заподіяла громадянинові шкоду, в даному конкретному випадку це Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, якому підпорядковується Вінницькій відділ поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, посадова особа якого склала відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 204957 від 01.01.2020р. Окрім цього, поряд із Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області, в якості співвідповідача повинен бути залучений відповідний орган Державного казначейства України.

Отже, визначений позивачем у позовній заяві в якості відповідача Департамент патрульної поліції Національної поліції України є неналежним відповідачем у справі.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Отже виходячи з вказаним норм процесуального закону, заміна первісного відповідача належним відповідачем та залучення до участі у справі співвідповідача, здійснюється виключно за клопотанням позивача.

Калинівський районний суд Вінницької області в постановленій ухвалі від 05.06.2020р. звернув увагу позивача на необхідність уточнення складу осіб, які повинні брати участь у справі, зокрема про необхідність визначення належного відповідача та залучення в якості співвідповідача відповідного органу Державного казначейства України, однак дана вимога була відхилена з посиланням на те, що відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду, викладеного у п.44 постанови від 27.11.2019р. в справі № 242/4741/16-ц, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоди. Разом з тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Оскільки протиправними діями саме посадових осіб Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, то саме він, як орган державної влади, і визначений позивачем як відповідач у справі від імені держави.

Вподальшому позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Отже, суд не наділений самостійним правом, без відповідного клопотання позивача, замінювати первісного відповідача на належного відповідача та/або залучати в якості співвідповідача іншу особу.

У випадку, коли належний відповідач не був залучений до участі у справі, суд зобов`язаний закінчити розгляд справи та відмовити у позові. Така відмова у задоволенні позовних вимог не позбавляє позивача права ще раз звернутися до суду із своїми вимогами, але вже до належного кола відповідачів.

Аналогічний правовий висновок наведений в постанові Сумського апеляційного суду від 10.09.2020р. у справі № 587/2348/19 (номер провадження 22-ц/816/1466/20).

Залучення судом за власною ініціативою у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, не може усунути зазначені вище порушення закону, оскільки в справі позивачем визначений неналежний орган, який представляє державу (неналежний відповідач), та не залучено у якості співвідповідача орган, який здійснює списання коштів з державного бюджету.

Неналежний статус особи та/або незалучення належного відповідача та співвідповідача в даний категорії справи, тягне за собою скасування судового рішення, що випливає зокрема з постанови Великої палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, та постанови Сумського апеляційного суду від 10.09.2020р. у справі № 587/2348/19 (номер провадження 22-ц/816/1466/20).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому посилаючись на вимоги ст.56 Конституції України, ст.ст.1, 2, 3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просить стягнути з державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 14169,00грн., розмір якої обчислює виходячи з часу перебування під слідством та судом за розрахунком 4723,00грн.(мінімальна заробітна плата у 2020 році) х 3 місяці (перебування під слідством та судом). Дана моральна шкода, згідно змісту позовної заяви) проявилася у стражданнях через порушення звичних для нього життєвих зав`язків, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, зокрема доводити у суді свою невинуватість у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Позивач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд визначив предмет, підстави позову, його обґрунтування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема моральна шкода.

За частинами першою, п`ятою та шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, провадження № 14-514цс19.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви №6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року, процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, і підстав для відступу від нього не вбачається.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У цій справі, обґрунтовуючи свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та розмір такої шкоди, ОСОБА_1 зазначив, що на протязі 3 місяців перебуваючи під слідством та судом, йому була завдана моральна шкода, яка проявилася у стражданнях через порушення звичних для нього життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, доводити у суді свою невинуватість у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Зокрема, з 01 січня по 31 березня 2020 року (3 місяці) за обвинуваченням у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

З огляду на це просив стягнути на свою користь 14169,00грн. на підставі положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (як відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом).

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на встановлені судом обставини та виходячи з вимог закону, а також роз`яснень вищестоящих судів, позивач має право на відшкодування моральної шкоди виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, однак у зв`язку із тим, що даний позов заявлений до неналежного органу, який представляє державу (неналежного відповідача) та незалучено у якості співвідповідача орган, який здійснює списання коштів з державного бюджету, що з огляду на правові висновки, викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, та постанові Сумського апеляційного суду від 10.09.2020р. у справі № 587/2348/19 (номер провадження 22-ц/816/1466/20), є підставою для скасування судового рішення, суд позбавлений можливості вирішити питання про відшкодування позивачу вказаної шкоди.

Слід також зазначити, що в контексті поданого позову до держави України в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, ОСОБА_1 , висловлюючі свої доводи щодо відшкодування йому моральної шкоди, завданої протиправними діями інспектора СРПП № 1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Ілліна С.П. (який, як встановлено вище, не є посадовою чи службовою особою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України) по складанню щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 204957 від 01.01.2020р., які він оцінив у 14169,00грн., належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння йому такої шкоди, протиправності дій відповідача, в даному конкретному випадку Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та виною останнього в її заподіянні.

ОСОБА_1 не вказав та не довів будь-якими доказами, яким чином дії відповідача у цій справі, заподіяло йому моральні страждання.

Також позивач не вказав, яких саме вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках він зазнав та яким чином це пов`язано із діями Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, віднесено до тих, відшкодування яких відповідно до статті 1 зазначеного Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження № 61-11518св19).

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, позивачем до позовної заяви додано детальний опис (надання послуг) адвокатом ОСОБА_3 Онуфрієву Р.Л. у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, згідно якого, 1) ознайомлення з матеріалами справи у Вінницькому районному суді 1год. х 500грн. /год. = 500,00грн.; 2) підготовка та заявлення клопотань 1год. х 500грн. = 500,00грн.; 3) участь у судових засіданнях Вінницького районного суду 9000грн., а всього 10000,00грн., на підтвердження чого надано квитанцію серії АБЖА № 700423 від 18.02.2020р.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди за викладених судом обставин, відсутні підстави і для відшкодування витрат на правову допомогу.

Окрім цього, на обґрунтування понесення витрат на правову допомогу, суду не надано доказів, якими підтверджується укладання договору про надання правової допомоги (ненадано договір, укладений між адвокатом Латюком П.Я. та ОСОБА_1 на надання правової допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у Вінницькому районному суді Вінницької області), з яких можливо було б достеменно встановити, надання яких саме послуг було передбачено цим договором, та чи відповідає вказаний в детальному описі перелік робіт, тим зобов`язань, які взяв на себе адвокат при укладенні даного договору та які він фактично виконав; вартість робіт за договором про надання правової допомоги та їх перелік, що підтверджують вчинення відповідних процесуальних дій (акти виконаних робіт, журнали судових засідань), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги та розмір фактично понесених витрат.

Отже, як зазначалося вище, відмова у задоволенні цього позову, не позбавляє позивача права ще раз звернутися до суду із своїми вимогами, але вже до належного кола відповідачів.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 141, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Латюк Петро Якович, до держави України в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницькій відділ поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Калинівський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя