Справа № 702/1001/18
Провадження № 2/702/4/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2020 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області

під головуванням судді: Мазай Н. В.

за участю секретарів судового засідання : Шковири А.М., Шевчук О.А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Монастирищенського державного нотаріального округу Горбунова Марина Іванівна: не з`явилася

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Монастирище в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Монастирищенського державного нотаріального округу Горбунова Марина Іванівна про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок.

Підставою позову вважає те, що 04.02.1978 Нараївською сільською радою Гайсинського району Вінницької області зареєстрований шлюб між нею та ОСОБА_5 . Шлюбні відносини в них з чоловіком не припинились і тоді, коли у 1981 році шлюб між ними було розірвано, оскількти саме у цей період ІНФОРМАЦІЯ_4, у них народився син ОСОБА_3 , який є відповідачем у справі. За час подружнього з ОСОБА_5 життя, у 1994 році, ними спільно на місці придбаного за спільні кошти у грудні 1988 року за договором купівлі - продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 збудовано новий житловий будинок загальною площею 89,0 кв. м та житловою площею 54,9 кв. м. У спільно збудованому з ОСОБА_5 житловому будинку вона проживала постійно з часу його створення і жодних підстав вважати, що вона його може втратити в неї не виникало.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_5 помер, що підтверджує копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 07.02.2011 .

У зв`язку з тим, що вона та їх із покійним чоловіком старший син ОСОБА_6 відмовились приймати спадщину після смерті ОСОБА_5 , спадщину після його смерті прийняв відповідач ОСОБА_3 . До складу спадщини у відповідності до ст. 1218 ЦК України увійшли усі права та обов`язки, що належали її чоловікові на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі і право на 1/2 частку у праві приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Після смерті її чоловіка вона та відповідач продовжували проживати у будинку АДРЕСА_1 і жодних сумнів у тому, що її право власника після смерті чоловіка порушується у неї не виникало.

У квітні 2018 року відповідач вперше застосував щодо неї фізичну силу і висунув вимогу про негайне залишення нею її власного житла, мотивуючи свої дії тим, що будинок належить лише йому і вона права проживати у ньому не має. У серпні 2018 року насилля щодо неї застосувала дружина відповідача ОСОБА_7 , яка також вимагала щоб вона звільнила будинок. Протиправні фізичні дії відповідача та його дружини стали підставою для її звернення до органів місцевого самоврядування та державної виконавчої влади, в ході яких вона дізналась, що 18.07.2011 приватний нотаріус Монастирищенського районного нотаріального округу Горбунова М.І. видала відповідачу свідоцтво про право на спадщину на увесь житловий будинок АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що у праві власності на спадкове майно її, як другому із подружжя, належала 1/2 частка.

Отже видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 порушено її право на частку у праві власності на вказаний об`єкт нерухомості, що є підставою для звернення з позовом до суду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на час будівництва житлового будинку, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного житла, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.Відповідно до ст.55 Закону «Про власність» громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.Згідно зі статтею 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.Частина перша ст. 1226 ЦК України унормовує, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.Пунктом 224 чинної на момент видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004, визначено, що нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.Унаслідок видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 порушені її права власника 1/2 його частини, оскільки фактично майно, яке успадковане відповідачем, перебуває у її власності.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Оскільки належна їй 1/2 частина спірного будинку не була предметом спадкування після смерті ОСОБА_5 , видане нотаріусом відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок АДРЕСА_1 є частково недійсним.

Відповідно до загальних положень цивільного права, позови про визнання права власності заявляються, як у випадку спірності правовідносин сторін із приводу майна, які є відносними, так і внаслідок реалізації абсолютних прав на спірне майно. Тобто, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли інші особи не визнають належності йому цього майна або коли унеможливлюється реалізація позивачем свого права власності.

Стаття 392 ЦК України унормовує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дії відповідача заперечують право власності на 1/2 частину майна позивача у спільній частковій власності, що дає їй гарантоване ст.392 ЦК України право на звернення до суду з даним позовом.

Проситьсуд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, 2088, від 18.07.2011, видане приватним нотаріусом Монастирищенського районного нотаріального округу Черкаської області Горбуновою М.І. та зареєстроване в реєстрі за №8796144, на 1/2 частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

13.02.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні позову виходячи з наступного.

В позовній заяві позивачка підтвердила, що в 1981 році шлюб між нею та ОСОБА_5 розірваний. Житловий будинок старої забудови куплений на ім`я ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 в 1988 році. Згідно до наданої позивачкою довідки, яка приєднана до позовної заяви від 02.10.2018 вих. № 498, на той час вона проживала в с. Леухи Іллінецького району. Отже, будинок старої забудови належав покупцю ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності. Крім того, позивачка підтвердила, що на місці зруйнованого старого житлового будинку збудований новий житловий будинок в 1988 році. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок визначено, що житловий будинок «А», погріб під частиною будівлі під «а», веранда «а», сарай «Б», вбиральня «Д», ворота №1, огорожа №2, хвіртка №3 забудовані в 1989 році. Сарай «В» та сарай «Г» - будівлі 1950 року забудови. З наведеного вбачається, що житловому будинку та господарським будівлям в АДРЕСА_1 надана правова оцінка в значенні ст. 22 КзПШС, ст. 16 ЗУ «Про власність», ст. 60 СК України, що це майно є майном подружжя та належить ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, неправильно. Такого правового режиму, це майно не має. Отже, нотаріус видаючи на його ім`я свідоцтво про право на спадщину 18.07.2011 не порушила вимог п. 224 зазначеної вище інструкції від 03.03.2004. Очевидно, що позивачка має довести, що вона проживала з ОСОБА_5 як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, тобто перш за все встановити юридичний факт сімейних стосунків, що визначено правовою позицією ВСУ в справі 6-97 цс 11, від 20.02.2012 у справі № 6-148 цс 12 від 12.12.202. Надані ОСОБА_1 згідно до ч. 2 ст. 17 Закону «Про власність» має визначити ступінь участі у будівництві, якщо участь мала місце. Всі будови зведені в 1989 році, коли ОСОБА_5 працював директором дрібнооптової бази, мав високий заробіток. ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала с. Леухи Іллінецького району та працювала техпрацівницею у школі. Виникає питання, чи могла вона, маючи на утриманні двоє дітей, отримуючи заробітну плату техпрацівниці, приймати участь коштами в забудові будинку та господарських споруд. Позиція Верховного суду «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, час набуття житлового будинку та господарських будівель не в шлюбі. Участь коштами в набутті майна позивачкою не наведена та не має бути наведеною, оскільки коштів в неї не було. За таких підстав, які наведені в позовній заяві, але які об`єктивно спростовуються, у позові слід відмовити за безпідставністю вимог.

Відповідно до ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Об`єктивно та фактично ОСОБА_1 знаючи, що житловий будинок з надвірними будівлями збудований його батьком ОСОБА_5 не в шлюбі з позивачкою та без неї взагалі, що вона не мала безспірного права на Ѕ частину спадкового майна, 22.02.2010 подала заяву у спадковій справі після смерті ОСОБА_5 № 47-2011 про відмову від спадщини на його користь. Аналогічну заяву подав і його брат, він же син померлого ОСОБА_5 . ОСОБА_1 знала, що він отримав свідоцтво про право на спадщину 18.07.2011 на 100 відсотків житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , і що право власності на цей об`єкт нерухомого майна зареєстровано на нього. В рівній мірі ОСОБА_1 знала, що присадибна земельна ділянка площею 0,1733 га була приватизована ОСОБА_5 та успадкована відповідачем з отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2011 на дану земельну ділянку. Однак, до грудня 2018 року позивачка не оспорювала його право на майно, тобто нею пропущений трьохрічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Керуючись ст. 178 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 74 СК України, ст. 257, ч. 4 267 ЦК України, 263, 265 ЦПК України, просить застосувати строк позовної давності та відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову за безпідставністю вимог.

Позивачем ОСОБА_1 14.03.2019 до суду подано відповідь на відзив відповідача відповідно до якої вважає, що позиція відповідача не грунтується ні на фактичних обставинах справи, ні на нормах діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому не може бути прийнята судом як підстава для відмови в задоволенні її вимог.

У спільно збудованому з покійним чоловіком ОСОБА_5 житловому будинку вона постійно проживала до того часу, поки змушена була залишити його примусово восени 2018 року, оскільки і відповідач, і його дружина застосовували до неї насильство, позбавляючи у такий спосіб єдиного житла. Обставину, що жодний інший об`єкт нерухомості за позивачем не зареєстрований підтверджує Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №149956595 від 18.12.2018. Твердження відповідача про те, що спірний будинок збудований у 1988 році, а тому був власністю лише спадкодавця є неправдивими.Так, 28.12.1988 у с. Сатанівка Монастирищенського району дрібнооптова база через свого представника ОСОБА_5 , який одночасно виступав і покупцем, обов`язком якого була наступна виплата коштів дрібнооптовій базі, придбав глиняний житловий будинок під черепицею. У 1991 році після сплати коштів дрібнооптовій базі їхня сім`я, до складу якої входили ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , двоє синів ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , заселились у глиняний житловий будинок та одночасно на території домоволодіння розпочали будівництво нового житлового будинку, який збудували у 1994 році, а свідоцтво про право власності на нього покійний ОСОБА_5 отримав 03.12.2004.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966 і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18.02.2002 за № 157/6445 (з подальшими змінами), Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству №56 від 13.12.1995 і зареєстровані у Міністерстві юстиції України 19.01.1996 №31/1056. Пунктами 1.2, 1.3, 1.4 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб було врегульовано, що вони діють на території України і є обов`язковими для виконання всіма міністерствами, відомствами, місцевими органами державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями. Державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації на підставі відповідних правовстановлюючих документів згідно з додатком №1 до Правил. Враховуючи, що право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за покійним ОСОБА_5 у грудні 2004 року на підставі Свідоцтва про право власності, яке видано виконавчим органом сільської ради 03.12.2004, тобто після набрання чинності ЦК України 2003 року, правовий режим нерухомого майна встановлюється саме на цей момент.Посилання відповідача на наведені у виготовленому 21.03.2011 за його замовленням технічному паспорті відомості про факт будівництва житлового будинку та інших будівель і споруд у 1988 -1989 роках не можуть прийматись як достовірні, оскільки згідно з пунктом 2 розділу IX Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за №582/5773, рік спорудження будинків, допоміжних (господарських) будівель і споруд зазначає замовник.На неправдивість зазначених у Технічному паспорті відомостей вказує і та обставина, що покійний ОСОБА_5 лишень 28.12.1988 придбав будинок у селі Сатанівка, на території двору якого в послідуючому вона з покійним збудували спірне житло. За три дні до Нового 1989 року ніхто нічого на території домоволодіння не міг збудувати. Не дивлячись на формальне розірвання шлюбу, постійне спільне проживання у них з ОСОБА_5 не припинилось. Вони продовжували спільно проживати, вести спільне господарство, набувати у власність майно, у тому числі і спірний житловий будинок. Підстави для такого характеру висновків дає та обставина, що у 1984 році у них народився син ОСОБА_3 , у свідоцтві про народження якого ОСОБА_5 записаний батьком, що у 1991 році вони повторно зареєстрували шлюб, що укладений 28.12.1988 року договір купівлі - продажу житлового будинку від імені покупця підписувала вона.Крім іншого, Погосподарська книга Сатанівської сільської радиМонастирищенського району Черкаської області № 3 за 1986 - 1990 і 1996-2000 містить відомості про два житлові будинки на території домоволодіння АДРЕСА_1 - 1941 року побудови та 1994 року побудови.

Також, вважає за доцільне звернути увагу суду на факти зловживання відповідачем своїми правами та надання суду неправдивих відомостей. Її покійний чоловік та батько відповідача на посаду директора дрібнооптової бази ніколи не призначався. У період часу з 04.08.1988 до 15.06.1993 він працював старшим продавцем, старшим товарознавцем Монастирищенської дрібнооптової бази і з роботи був звільнений на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул).

Оскільки спадщина відкрилась у 2010 році, то відносини спадкування регулюються правилами ЦК України. З огляду на це до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК України про загальну позовну давність, тривалість якої визначається статтею 257 цього Кодексу у три роки.Згідно з положеннями статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).Після смерті чоловіка вона та відповідач продовжували проживати у будинку АДРЕСА_1 і жодних сумнів у тому, що її право власника після смерті чоловіка порушується у неї не виникало.У квітні 2018 року відповідач вперше застосував щодо неї фізичну силу і висунув вимогу про негайне залишення нею її власного житла, мотивуючи свої дії тим, що будинок належить лише йому і вона права проживати у ньому не має. У серпні 2018 року насилля щодо неї застосувала дружина відповідача ОСОБА_11 , яка також вимагала щоб вона звільнила будинок.Протиправні фізичні дії відповідача та його дружини стали підставою для її звернення до органів місцевого самоврядування та державної виконавчої влади, в ході яких вона дізналась, що 18.07.2011 приватний нотаріус Монастирищенського районного нотаріального округу Горбунова М.І. видала відповідачу свідоцтво про право на спадщину на увесь житловий будинок АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що у праві власності на спадкове майно їй, як другому із подружжя, належала Ѕ частка. Отже, про порушення свого права власника вона дізналась у вересні 2018 року, а доказів іншого початку перебігу позовної давності відповідач не надав, вважає, що строк позовної давності вона не пропустила.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 28.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі (суддя Чорненька Д.С.).

Ухвалою суду (суддя Мазай Н.В.) 25.04.2019 справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого судового розгляду за правилами загального позовного провадження (підстава: розпорядження в.о. керівника апарату суду О.М. Домачук "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ" від 23.04.2019 № 22-А).

Ухвалою суду від 05.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі, просить його задоволити, та пояснила, що в 1981 році вона з чоловіком та двома дітьми проживали за адресою АДРЕСА_4 , в будинку її матері, який вони придбали. Після розвання шлюбу в 1981 році, вони з чоловіком продовжували проживати однією сім`єю в с. Леухи. Даний будинок, за адресою АДРЕСА_4 , в якому вона була зареєстрована станом на 1981 рік, був проданий ще за життя чоловіка, в 2008 році. З 1980 по 1991 рік вона працювала в колгоспі імені Жовтневої революції Іллінецького району Вінницької області. Повторно з чоловіком вони реєстрували шлюб в 1991 році, про що мається витяг та відмітка в паспорті. Станом на 2004 рік вони жили з чоловіком однією сім`єю. В 1988 році вони з чоловіком придбали старий глиняний будинок, аварійний. В договорі про купівлю даного будинку є також і її підпис, але оформлено будинок на чоловіка. На місці цього старого будинку вони побудували новий будинок за адресою АДРЕСА_1 . З 1991 року, з моменту початку будівництва та по 18 вересня 2018 року, моменту її вимушеного залишення будинку, вона постійно проживала в своєму будинку, який вони збудували зі своїм чоловіком, за адресою АДРЕСА_1 . Зареєстрована в спірному будинку була з 1991 року по 1998 рік. Розпочали вони будівництво в 1991 році. В ході будівництва їм допомагали родичі, знайомі, сусіди, зокрема ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та інші. Спочатку вирили котлован та вигнали підмурок, саме в 1991 році. Роботи по будівництву будинку проводилися поступово. В 1991 році вони робили сарай де тримали худобу, а в 1992 році літій табір для худоби. В 1992 році вони почали мурувати стіни, перестінки з червоної цегли, потім покрили дах будинку шифером, а веранду жестю. В 1993 році вони вкидали стелю глиною і драпали стіни. Глину місили бетономішалкою, яку позичали в ОСОБА_15 . На той час погладили вони дві спальні, вітальню, коридор та залу. В 1994 році вони зробили грубу у прихожій, її батько постелив поли у двох кімнатах, двері, і вони перейшли жити в новий будинок. Діти перейшли 5 вересня 1994 року, а вони 25 вересня 1994 року. В 1994 році вони продовжували робити ремонт в інших кімнатах. В 1994 році вони у вітальні постелили паркет, який стелив ОСОБА_16 взимку, вона клеїла шпалери, лакувала паркет. В 1995 році ОСОБА_17 клав плитку в коридорі та кухні. В 1995 році підбивали стелю пластиком, в 1996 році будували у веранді погріб. В 1997 році вона хворіла. В 1998 році вони обклали веранду, стіни та підлогу в середині плиткою, яку клав ОСОБА_18 . В 1999 році весною зробили стяжку в залі, робив ОСОБА_19 , змурували 2 франтони. В 2002 році у ванній кімнаті вони вкидали стелю з чоловіком, підбивали голубим пластиком. В 2004 році вели газ, робили парове опалення. Причиною зміни місця реєстрації була важка хвороба, а саме необхідність реєстрації місця проживання у Вінницькій області з метою отримання лікування. Вказану прописку вона зберігає і до сьогодні, але фактичне її місце проживання було в с. Сатанівка в спірному будинку, який є єдиним її будинком, який вона власною працею збудувала. У Вінницькій області вона зареєстрована в будинку її покійної матері, який належить її сестрі і який вона успадкувала після смерті їх матері. Свій будинок вона добровільно не залишала, а вимушена була це зробити через неправомірні дії відповідача по відношенню до неї та зміну замків в будинку. Саме в ході сварки 26.04.2018 вона дізналася про те, що весь будинок належить відповідачу та зареєстрований на нього, тобто, що власником житла є її син ОСОБА_3 , завірені приватним нотаріусом Горбуновою Мариною Іванівною. 18.07.2011 вона майна після чоловіка не спадкувала, а подавала заяву на відмову від прийняття спадщини на користь сина. Вона погодилась щоб син ОСОБА_3 успадкував спадкове майно чоловіка, але стверджує, що даний будинок є їх спільною сумісною власністю з чоловіком. В даний час вона позбавлена можливості проживати в тій частині будинку, яка їй належить. Їй було відомо, що будинок зареєстрований на її чоловіка, вона бачила технічний паспорт, але свідоцтво про право власності на будинок вона не бачила. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 , останнім місцем проживання якого було с. Сатанівка Монастирищенського району Черкаської області. Після смерті чоловіка із сином ОСОБА_3 вони проживали однією сім`єю, документи на будинок всі були вдома, але вона бачила тільки технічний паспорт. Вона 22 лютого 2011 року в сільській раді написала заяву про відмову від спадщини після смерті чоловіка на користь сина ОСОБА_3 . Вона особисто не була в приватного нотаріуса при оформленні спадщини. Право власності на будинок по АДРЕСА_1 після смерті її чоловіка ОСОБА_5 оформив син.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги позивача підтримала повністю, просить їх задоволити та пояснила, що В 1978 році було зареєстровано шлюб із покійним ОСОБА_5 . В 1981 році був розірваний даний шлюб, а 28 липня 1991 року шлюб було повторно зареєстровано, що підтверджується витягами з реєстру. 1991 року почато будівництво нового будинку який зводився довірителькою та її покійним чоловіком. В 2004 році оформлено право власності на даний житловий будинок, свідоцтва вона не бачила, а бачила лише технічний паспорт. Свідоцтво про право власності на спірний будинок видано в 2004 році, його зведення відбувалось з 1991 по 1994 рік. На підтвердження надано по господарські книги в яких зазначено про 2 будинки на цій земельній ділянці, які побудовані у 1941 році та 1994 році, але право власності зареєстровано у визначеному законом порядку у 2004 році. Позивач відмовлялась від прийняття спадщини на користь сина, щоб син успадкував майно, яке належить батькові. Майно яке батькові не належить син не може спадкувати. Закон передбачає, що майно яке створено подружжям спільною працею, є спільною сумісною власністю. Дану обставину ніхто не спростовує, а тому позивач має як співвласниця право на Ѕ будинку. Стаття 41 Конституції України гарантує захист права власності на майно. В 2011 році позивачка писала заяву про відмову від спадщини. Вчинення будь-яких нотаріальних дій є таємницею. Інструкцією передбачено, що якщо сільською радою оформлено будь-який документ то обов`язком сільської ради є передача документу нотаріусу. Органи місцевого самоврядування відповідно до статті 19 Конституція України зобов`язані діяти в спосіб, який визначений законом, а тому вони і надіслали до нотаріуса заяву, а можливо це зробив сам відповідач. Проживала позивач в спірному будинку до моменту коли до неї застосували насильство, змінили замки і вона не мала змоги потрапити до будинку. Позивач вважає, що це її будинок. В заяві про відмову від спадщини позивач відмовлялась від прийняття спадщини після смерті покійного чоловіка на користь свого сина ОСОБА_3 . Спадкувалась тільки та спадкова маса, яка належала спадкодавцю. Позивач не могла відмовитись від своєї частки, оскільки в такий спосіб за життя не можливо відмовитись від майна. Позивачу невідомо, яке видавалось свідоцтво про право на спадщину. Нотаріус має своїм обов`язком визначити частку у спільному майні і тільки після визначення права на частку в майні спадкодавця повинен видавати свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин додано інформаційна довідка, яку позивач отримала в 2018 році і саме з цього моменту вона дізналась на кого, номер і яке свідоцтво видавалось. В нотаріуса Горбунової М.І. позивачка не була. До 2018 року сторони проживали однією сім`єю, в одному будинку, ніяких документів окрім технічного паспорту позивачка не мала. Право власності на будинок позивачка реалізовувала шляхом проживання в будинку. Спірний будинок на праві власності належить ОСОБА_3 і він є 100% власником. Право власності відповідач на спірний будинок оформив у 2018 році, підставою виникнення права власності у відповідача на спірний будинок є свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідач спадкував після ОСОБА_5 і успадкував весь будинок, оскільки нотаріус не виділяла частку, яка належала покійному, а видала свідоцтво на весь будинок.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив що його батьки з 1991 року і до смерті батька перебували у шлюбі. Спочатку його прізвище було не ОСОБА_3 , а в другому класі внесли зміни в актовий запис про його народження, і він дізнався, що на момент його народження батьки не перебували в шлюбі. Спірний житловий будинок почав будуватися в 1991 році. В процесі будівництва допомагали родичі батька. В той час коли будувався житловий будинок і господарські споруди, його батьки проживали однією сім`єю. Мати в той час працювала в с. Сатанівка, в школі техпрацівницею. Потім вона поїхала лікуватись, а батько до 1993 року працював на дрібнооптовій базі. Доступ до документів на будинок мати мала, оскільки вони всі знаходились в неї. В 2010 році його батько помер і заповіт не залишав. На момент смерті батька батьки перебували у шлюбі. За життя будинок був оформлений на батька, він був одноосібним власником. За життя батька саме він сплачував всі платежі за будинок, і сам будинок був оформлений на нього, про, що матері було відомо. Після смерті батька була домовленість, що будинок після його смерті оформляється на нього, тому, що старшому брату ОСОБА_6 , ще за життя батька придбали будинок. Спірний будинок повинен був відійти саме йому і матері про це було відомо. Заява про відмову від спадщини оформлялась в сільській раді с. Сатанівка. При цьому були присутні він, мати, ОСОБА_6 . Заява матері, брата та його заява були написані в один день. В цей день було домовлено, що весь будинок, не Ѕ його частина, оформляється на нього. Приватного нотаріуса він відвідував з мамою. ОСОБА_6 з ними не було, але вони нотаріусу передали його заяву. Нотаріус з`ясовувала в них на кого оформити цей будинок, запитувала чи добре подумали, на що мати погодилася, щоб 100% будинку оформляється на нього. Свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок та присадибну земельну ділянку вони отримували разом з мамою і вони зберігалися в неї до 2018 року. На даний час всі документи знаходяться в нього. Позивачу було відомо, що після смерті батька, а саме з 2011 року за документами на 100% домоволодіння належало йому. В той час коли вони проживали разом з позивачем, всі платежі за будинок проводили разом, а коли він одружився платежі сплачував він. З 2013 року його дружина також оселилася в спірному будинку. До 2018 року мама проживала з ними і в неї була своя кімната, зберігала в будинку свої речі, користувалась будинком. Речі позивача дотепер зберігаються в будинку. В 2018 році мати посварилась з дружиною, зверталася до поліції, але він до позивача не застосовував фізичну силу. Замок в будинку вони змінили, матері не давали ключі, оскільки вона постійно їх губила. З даного приводу до них приходив депутат сільської ради. Він не проти того щоб мати проживала в спірному будинку, але після того як це питання вирішить суд. На даний час він проти цього заперечує. Вважає, що житловий будинок побудований саме батьком, який вклав в будинок більше коштів, а мати при цьому готувала лише їсти. На даний час саме він облаштовує спірний будинок, а тому мати на даний момент не має права проживати в спірному будинку, оскільки нічого не доклала до нього.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову, просив в його задоволенні відмовити та пояснив, що рівність участі позивачки із чоловіком у набутті об`єкта права приватної власності будинку в АДРЕСА_1 , відсутня. На час забудови ОСОБА_5 працював товарознавцем на дрібнооптовій базі, мав достатньо великий заробіток, мав відношення до будматеріалів, а тому головна участь у придбанні об`єкта нерухомості належала йому. Позивач інвалід 2 групи, працювала техпрацівницею в школі, була зареєстрована в іншому населеному пункті та фактично визнавала, що її участь була другорядна. В зв`язку з цим, коли виникло питання про успадкування будинку, була досягнута сімейна угода, відповідно до якої враховано придбання до смерті батьком сину ОСОБА_6 в цьому населеному пункті будинку, а тому спірний будинок, який в основному забудований батьком, буде належати синові ОСОБА_3 , в порядку спадкування. В реалізацію такої угоди позивачка відмовилась від спадщини з`явившись у виконком сільської ради із сином ОСОБА_6 та подавши заяву про відмову від спадщини. Крім цього, позивач особисто, разом з ОСОБА_3 відвідувала приватного нотаріуса Горбунову М.І., яку переконала в тому, що вона не претендує на цей будинок. Можливо, враховуючи саме ці обставини, нотаріус допустила відступ від інструкції, повірила позивачу та видала свідоцтво про право спадщини за законом 18.07.2011 на ім`я ОСОБА_3 на всі 100% спірного житлового будинку. Тобто, з 18.07.2011 позивачу відомо, що правовстановлюючі документи на будинок оформлені на ім`я сина. Позивач визнавала та не оспорювала цей факт до 2018 року. Зважаючи на викладене, вони вбачають, що позивач порушила строк позовної давності на оспорення права власності ОСОБА_3 на Ѕ цього житлового будинку, на який, за законом, вона мала б право. У разі наміру позивача реалізувати таке право, після смерті чоловіка, вона могла отримати свідоцтво про право як дружина померлого, однак вона цього не зробила. Перебуваючи в нотаріуса позивач не надала йому свідоцтво про шлюб, не зазначила про його наявність, отже свідомо та умисно відмовилась реалізувати соє право. Натомість, знаючи, що таке право реалізоване, можливо із завищенням об`єму на ОСОБА_3 , не оспорила такого права. Як зазначає відповідач, проживаючи в сім`ї по АДРЕСА_1 позивачка мала доступ до документів, бачила, що вони оформлені і на будинок і на присадибну земельну ділянку 100% на сина, не оспорила ці обставини. В реалізацію свого права, відповідач переоформив всі платіжні документи, проводив відповідні платежі, а позивач не оспорювала цього. Відповідно до записів, які проведені в інвентарній справі зі слів власника ОСОБА_5 , де він вказував на фактичні дати забудови. Житловий будинок забудований в 1989 про що мається запис в інвентарній справі. Позивач на момент забудови був дитиною, та не може достовірно пам`ятати всіх дат. До 2018 року позивачка проживала в будинку як член сім`ї. Вважає, що частки в спільному майні не рівні, оскільки з пояснень позивача вбачається, що вона інвалід, роками не працювала, через хворобу, а коли працювала, то техпрацівницею, маючи мінімальну заробітну плату. В цей час чоловік працював товарознавцем, мав стабільний дохід, був фізично здоровим чоловіком і виконував всі будівельні роботи. Надати доказів угод про відступлення рівності часток в спільному майні подружжя не можуть. Позивач пропустила строк позовної давності, оскільки як вказує відповідач, документи в порядку спадкування видані на його ім`я в 2011 році нотаріусом Горбуновою М.І. в присутності матері, а тому їй про це достовірно було відомо з 2011 по 2018 рік. Просить відмовити в задоволенні позову, в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Монастирищенського державного нотаріального округу Горбунова Марина Іванівна не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку.

Допитана як свідок ОСОБА_24 показала, що вона проживає в с. Сатанівка з 1984 року та є сусідкою сторін. В 1988 році ОСОБА_1 з ОСОБА_5 придбали старий будинок під черепицею. На той час ОСОБА_5 працював на міжрайбазі, товарознавцем, а ОСОБА_1 в школі техпрацівницею, попереду в с. Леухи, в магазині. В 1991 році вони розпочали будівництво нового будинку. Її батько мав двох коней та робив їм трасу, саман на будинок. В 1994 році вони з дітьми перейшли проживати в будинок, де було облаштовано дві кімнати. Інші кімнати були не облаштовані. Вони допомагали будувати їм будинок. Вона та її чоловік. Їх будинки будувалися майже одночасно, а тому вони допомагали один одному. Право власності на будинок було зареєстровано за господарем будинку.

Допитана як свідок ОСОБА_28 показала, що в селі Сатанівка вона проживає з народження, а саме з 1967 року. На посаді секретаря сільської ради працює з 1994 року. Житловий будинок АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1 будувала спільно зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_5 Будинок зводився тривалий період часу, кілька років, на земельній ділянці, де уже знаходилась старенька хатина. Власником будинку, якщо про це записано в погосподарській книзі, є ОСОБА_3 . Неодноразово ОСОБА_1 зверталась до сільської ради з приводу конфліктів із сином, в частині того, що син не пускає її до будинку, виносив з будинку її майно. Також свідок показала, що посвідчувала справжність підпису на заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про відмову від прийняття спадщини на користь сина ОСОБА_3 . Нотаріальні дії вчиняла щодо кожного заявника окремо. Вказану заяву вона безпосередньо нотаріусу не передавала. ОСОБА_1 в селі Сатанівка не зареєстрована але, їй закон дозволяє вчиняти нотаріальну дію всім жителям України. На теперішній час будинок оформлений на ОСОБА_3 .

Допитана як свідок ОСОБА_29 показала, що по АДРЕСА_5 вона проживає з 1987 року. В 1988 році ОСОБА_5 та ОСОБА_1 придбали старий будинок та почали його ремонтувати, оскільки він був в занедбаному стані. Деякий час вони ще проживали в с. Леухи, а потім в 1989 році переїхали проживати разом з двома малолітніми дітьми в старий будинок. ОСОБА_1 спільно із покійним чоловіком ОСОБА_5 у 1991 році розпочали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 . Будівництво тривало довго, кілька років, і увесь цей час ОСОБА_1 із покійним чоловіком тримали господарство, до складу якого входило дві корови, телята, свині, кури, гуси. Жити до нової хати, де було облаштовано дві кімнати, сім`я перейшла у 1994 році. Будівництво продовжилося і після того.

Допитана як свідок ОСОБА_30 показала, що постійно проживає у селі Сатанівка Монастирищенського району і з 2006 року працює Сатанівським сільським головою. Сім`ю ОСОБА_6 знає дуже добре. В 1988 році батьки позивача придбали в с. Сатанівка старий будинок і вході будівництва вони допомагали їм. ОСОБА_1 і ОСОБА_5 переїхали в с. Сатанівка в 1991 році, в той час як старий будинок придбали раніше. Після будівництва нового будинку батьки позивача проживали разом з дітьми до дня смерті ОСОБА_5 . В інтересах відповідача ОСОБА_3 сільська рада ніякі документи не оформляла. В с. Сатанівка свідоцтв на право власності на будинки жителі села не виготовляли фактично до 2003 - 2004 років. В 2003 році розпочались роботи по прокладенню газопроводу і саме тоді жителі масово почали виготовляти свідоцтва про право власності на будинки. У 2018 році до неї, як до сільського голови, кілька разів зверталась позивач ОСОБА_1 з приводу того, що відповідач ОСОБА_3 та його дружина вчиняють щодо неї насильство та виганяють з будинку. Восени 2018 року ОСОБА_1 телефонувала і просила допомогти їй потрапити у будинок, оскільки відповідач змінив у дверях замок і не впускає її до хати. У зв`язку з такими діями відповідача, свідок викликала поліцію. Поліція ніяких заходів до відповідача ОСОБА_3 не могла вживати, оскільки він пред`явив документи, на підтвердження того, що єдиним власником будинку є лише він.

Допитана як свідок ОСОБА_31 показала, що позивач ОСОБА_1 та її покійний чоловік приїхали у село Сатанівка та придбали там старенький будинок по АДРЕСА_1 . Спочатку сім`я проживала у старенькому будинку, а потім на цій же земельній ділянці розпочали будівництво нового. Новий будинок будували спільно за рахунок того, що тримали велике господарство -корови, свині, телята, гуси, кури. ОСОБА_1 працювала технічним працівником у школі, а покійний ОСОБА_5 спочатку працював на дрібнооптовій базі, а потім його вигнали з роботи за пияцтво. У 1994 році чоловік свідка допомагав покійному ОСОБА_5 виконувати оздоблювальні роботи веранди новозведеного будинку.

Заслухавши позивача, відповідача, представників сторін, покази свідків, перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зі змісту Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 0 від 22 листопада 2018 року, відмітки про сімейний стан в паспорті громадянина України ОСОБА_5 (серії НОМЕР_2 , виданого 25.06.2004 Монастирищенським РВ УМВС України в Черкаській області), копії свідоцтва про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 , що видане 07 лютого 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області (т. 1 а.с. 14, 38-39 (зворотній бік)), вбачається, що позивач ОСОБА_1 та покійний ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 лютого 1978 року до 09 липня 1981 року та з 19 липня 1991 року до ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб припинений у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 .

Відповідачем належних та достовірних доказів на спростування зазначених обставин, суду не надано.

Згідно укладеного в селі Сатанівка Монастирищенського району Черкаської області 28 грудня 1988 року Договору (за реєстром №38) голова виконкому Сатанівської сільської ради Терещук Григорій Якович продав, а представник дрібнооптової бази ОСОБА_5 купив розташований на присадибній земельній ділянці присадибних земель колгоспу ім. Лен. комсомолу глиняний жилий будинок під дахом з черепиці (т. 1 а.с. 107).

На місці придбаного 28 грудня 1988 року, згідно договору купівлі №38 укладеного Сатанівською сільською радою, житлового будинку позивач ОСОБА_1 разом з її покійним чоловіком збудували новий дім по АДРЕСА_1 , що підтверджує видана на підставі запису в по господарській книзі №5 особовий рахунок № НОМЕР_3 довідка виконавчого комітету Сатанівської сільської ради від 16.11.2018 за вихідним №595 (т. 1 а.с. 9).

Відповідно до копії погосподарської книги Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області №3 за 1986 - 1990 і 1996-2000 на території домоволодіння АДРЕСА_1 обліковувались житлові будинки 1941 року побудови та 1994 року побудови ( особові рахунки № НОМЕР_4 та №196, відповідно) (т. 1 а.с. 110, 111).

03 грудня 2004 року виконавчим комітетом Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області на ім`я ОСОБА_5 видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_9 на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення цього ж виконавчого комітету від 15 жовтня 2004 року (т. 1 а.с. 46).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , що видане 07 лютого 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області (т. 1 а.с. 38 (зворотній бік)).

Відповідно до розпорядження Сатанівського сільського голови Монастирищенського району Черкаської області №5 від 17.02.2016 назву АДРЕСА_1 як таку, що носить комуністичну символіку, перейменовано на АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15).

У період часу з 17.03.1980 до 1991 року ОСОБА_1 з сім`єю проживала у селі Леухи Іллінецького району Вінницької області, у 1991 році вона вибула у село Сатанівка Монастирищенського району Черкаської області. З 1998 року по даний час зареєстрована у селі Леухи Вінницької області, але проживає у селі Сатанівка Монастирищенського району Черкаської області. Ці обставини підтверджує довідка виконавчого комітету Леухівської сільської ради №585 від 04.10.2018 (т. 1 а.с.7).

Відповідачем належних та допустимих доказів на спростування інформації викладеної в описаній довідці виконавчого комітету Леухівської сільської ради суду не надано.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області від 02.10.2018 за вихідним №499, ОСОБА_1 постійно проживає у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №149956595 від 18.12.2018 у власності ОСОБА_1 об`єктів нерухомого майна не має (т. 1 а.с. 106).

Заявами від 22.02.2010 за №№ 20, 21, зареєстрованими 07.03.2011 за №№ 138, 139, позивач ОСОБА_1 та її старший син ОСОБА_6 відмовились від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь сина та брата ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 36 (зворотній бік), 37).

ОСОБА_3 спадщину після смерті батька ОСОБА_5 прийняв, про що свідчить подання відповідної заяви від 22.02.2011 за № 22, зареєстрованої 07.03.2011 за № 137 (т. 1 а.с. 36).

18 липня 2011 року приватний нотаріус Монастирищенського районного нотаріального округу Черкаської області Горбунова М.І. на підставі заяви від 18.07.2011 видала відповідачу ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом №2088 та посвідчила, що на підставі ст. 1261 ЦК України останній є спадкоємцем майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 і спадщина складається із житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 43, 54).

Успадковане право власності на весь житловий будинок АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 зареєстрував 16.08.2011, що підтверджує Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №144487219 від 08.11.2018 (т. 1 а.с. 6).

Згідно висновків спеціаліста в галузі судово- медичної експертизи №288 від 04.05.2018 та №683 від 05.09.2018 ОСОБА_1 зверталась до Уманського міжрайонного відділення Черкаського обласного бюро судово - медичної експертизи та оглядалась на предмет наявності тілесних ушкоджень і визначення їх ступнею тяжкості. При зверненні 04.05.2018 вказувала, що 26.04.2018 була побита власним сином у власній хаті по АДРЕСА_1 . Під час звернення 05.09.2018 зазначала, що 31.08.2018 на веранді власної хати була побита невісткою ОСОБА_7 Наявність тілесних ушкоджень та їх походження при зазначених обставинах спеціаліст підтвердив (т. 1 а.с. 12, 13).

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на час будівництва житлового будинку, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного житла, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, існує презумпція встановлена ст. 22 КпШС України, яка кореспондується зі ст. 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству №56 від 13.12.1995 і зареєстровані у Міністерстві юстиції України 19.01.1996 №31/1056.

Зокрема, пунктами 1.2, 1.3, 1.4 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб було врегульовано, що вони діють на території України і є обов`язковими для виконання всіма міністерствами, відомствами, місцевими органами державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями. Державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації на підставі відповідних правовстановлюючих документів згідно з додатком №1 до Правил.

Пункт 1.5 Правил визначав, що до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться жилі будинки (домоволодіння) розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку ; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири багатоквартирних будинків.

При цьому державній реєстрації підлягають тільки ті об`єкти, які закінчені будівництвом та прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, незалежно від форм власності і відомчого підпорядкування та при наявності матеріалів інвентаризації ( п.1.6 Правил).

Отже, враховуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 збудований за спільні кошти та спільною працею ОСОБА_1 і ОСОБА_5 під час перебування їх у шлюбі, що право власності на будинок за покійним ОСОБА_5 зареєстроване 03 грудня 2004 року на підставі свідоцтва про право власності, яке видане виконавчим комітетом Сатанівської сільської ради 03.12.2004 на підставі його рішення від 15.10.2004, відповідачем зареєстровано право власності на весь будинок АДРЕСА_1 , право власності позивача ОСОБА_1 на Ѕ частку у праві власності на цей будинок підлягає судовому захисту.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

У відповідача ОСОБА_3 не виникло право на спадкування Ѕ частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки це спадкове майно не було особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_5 .

Згідно п.2 ч. 1 ст. 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частина перша ст. 1226 ЦК України передбачає, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Пунктом 224 чинної на момент видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004, врегульовано, що нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

Отже аналіз наведеного дає змогу дійти висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, якою у даному випадку є позивач ОСОБА_1 як особа, яка у визначеному законом порядку, як дружина покійного ОСОБА_5 , набула право власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований у 1988-1989 році, з посиланням на дані технічного паспорту на спірний будинок складеного 21.03.2011( т. 1 а.с. 79-80), власним коштом покійним ОСОБА_5 і є його особистою приватною власністю, спростовані дослідженими у судовому засіданні копіями договору купівлі - продажу від 28.12.1988, Погосподарських книг №3 на 1996 - 2000 роки, 1986 - 1990 роки, показаннями свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_24 , ОСОБА_28 , ОСОБА_31 .

Крім іншого, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 підтвердив, що будівництво житлового будинку було розпочате у 1991 році.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Згідно з положеннями статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Оскільки позивач обґрунтовувала позов тим, що про порушення свого права дізналась у вересні 2018 року після застосування щодо неї насильства, недопущення до житла шляхом зміни замка на вхідних дверях, доказів іншого перебігу позовної давності відповідач не надав і суд їх не встановив, то порушене право ОСОБА_1 підлягає судовому захисту у визначений нею спосіб.

Суд враховує, що факт фактичного проживання до вересня 2018 року у спірному житлі, факт зміни замка у вхідних дверях та не допуск позивача до будинку визнаються відповідачем ОСОБА_3 .

Суд відхиляє аргументи відповідача ОСОБА_3 про те, що усі документи на успадковане майно він зберігав у спірному будинку, позивач мала до них доступ, а тому про видачу оспорюваного свідоцтва на увесь будинок їй було відомо, і звертає увагу, що будь-які достовірні, об`єктивні докази на підтвердження даної позиції відповідача, в матеріалах справи відсутні.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що позивач ОСОБА_1 брала участь в оформленні його спадкових справ і не заперечувала проти видачі йому свідоцтва на увесь житловий будинок спростовуються частиною 2 ст. 8 Закону України «Про нотаріат» ( в редакції на день видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину), норми якої на нотаріуса та осіб, зазначених у статті 1 цього Закону, а також стажистів нотаріуса покладають обов`язок зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем за даних обставин не пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду.

Отже на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом 2088 від 18 липня 2011 року на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України. З урахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в загальній сумі 1487 грн. 10 коп (704,80 грн. за вимогу немайнового характеру, 782,30 грн. за вимогу майнового характеру).

На підставі викладеного та керуючись статтями 2-7, 9-13, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Монастирищенського державного нотаріального округу Горбунова Марина Іванівна про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок задоволити повністю.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2088 від 18 липня 2011 року, видане приватним нотаріусом Монастирищенського районного нотаріального округу Черкаської області Горбуновою Мариною Іванівною, на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 8796144.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в сумі 1487 (одну тисячу чотириста вісімдесят сім) гривень 10 коп .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікацйний номер НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Монастирищенським РВ УМВС України в Черкаській області, 10.09.1996, проживає: с. Сатанівка Монастирищенського району Черкаської області.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікацйний номер НОМЕР_7 , паспорт серії НОМЕР_8 виданий Монастирищенським РВ УМВС України в Черкаській області, 02.03.2001, зареєстрований: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Монастирищенського державного нотаріального округу Горбунова Марина Іванівна, місцезнаходження : вул. Соборна, 115 м Монастирище Черкаської області.

Повний текст рішення складено 20 січня 2020 року.

Суддя: Н. В. Мазай