Провадження № 2/331/96/2020
Справа № 331/1593/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :

головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,

за участю : секретаря Постарнак М.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представників відповідачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання частково недійсним договору купівлі- продажу об`єкта нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ :

10 квітня 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яку в подальшому уточнив ( а.с.27-32, т.1) , за результатами розгляду якої просить : визнати частково недійсним у частині покупця укладений 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 договір купівлі- продажу квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 , від 21.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю.В. ( далі- приватний нотаріус Бондар Ю.В.), зареєстрований в реєстрі за № 2375, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу об`єкта нерухомого майна ; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 квартиру, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 21.10.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладення зазначеного договору ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , тому вони є співвласниками квартири. Зазначена квартира була придбана за 809 820 грн. на кошти позивача, які він перерахував продавцю ОСОБА_8 . Між ним та донькою - ОСОБА_3 була домовленість про те, що квартира буде переоформлена на ОСОБА_6 за першою вимогою. Але у 2019 році, коли він звернувся до доньки з такою вимогою, йому було відмовлено, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Як на правові підстави заявлених вимог позивач посилається на ст. 41 Конституції України, статті 16, 202, 215, 2017, 391, 627 ЦК України.

07 липня 2020 року від представника позивача до суду надійшли пояснення по справі ( а.с.103-107,т.2), відповідно до яких позивач зазначає, що відповідачі не довели наявності в них грошових коштів, достатніх для придбання спірної квартири, а усі докази, які ними надані навпаки підтверджують те, що у них не було достатнього доходу для покупки квартири. Та наполягає на тому, що строк позовної давності у нього не сплив тому, що про порушення свого права на квартиру він дізнався тільки у 2019 році, після відмови доньки від попередньої домовленості переоформити квартиру на його ім`я за першою вимогою.

11 червня 2019 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшли : заява про застосування строків позовної давності ( а.с.90-91, т.1) та відзив на уточнену позовну заяву ( а.с.94-98, т.1).

Заяву про застосування строків позовної давності обґрунтовано тим, що ст. 256 ЦПК України містить визначення позовної давності.

Відповідно до положень ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст. 261 ЦПК України), тобто в даному випадку, як на думку заявника, з дня укладення спірного договору купівлі- продажу.

Спірний договір купівлі- продажу було укладено 23.10.2013 року. В момент укладення договору позивач був обізнаний про те, що квартира оформлена на ОСОБА_3 , яка використовувала це майно на власний розсуд на правах власниці, вселилась туди разом з родиною та зареєструвалася в ній, при цьому позивач достовірно знав, що юридично він не є покупцем цієї квартири, оскільки договір купівлі- продажу не підписував.

Отже, з моменту укладення спірного договору, тобто з 23.10.2013 року у позивача виникло право звернення до суду з цим позовом. Проте, з позовом він звернувся до суду 10.04.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності для звернення до суду, що є підставою для відмови у позові.

Відзив обґрунтовано тим, що 21.10.2013 року між його дружиною - ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони договору добросовісно виконали усі його умови і з цього часу вони родиною проживали в цій квартирі. Твердження позивача про те, що для придбання спірної квартири він надавав грошові кошти у розмірі 809 820 грн. не відповідають дійсності та є такими, що не підтверджені доказами. Квартира була придбана за грошові кошти подружжя ОСОБА_3 . Довідки, які позивачем додані до позову в якості доказу доходів відповідача, не можуть бути прийняті до уваги на підставі того, що у всіх трьох підприємствах ОСОБА_6 є засновником, а отже пов`язаною особою. Будь-яких домовленостей з ОСОБА_6 , про які він зазначає в позові, не існувало. Окрім того, за весь цей час позивач не виявляв бажання на утримання цієї квартири та сплати комунальних послуг. Твердження позивача про те, що у відповідачів не було своїх коштів спростовуються тим, що він займав та займає по цей час керівні посади, та отримує достойну заробітну плату, на його ім`я зареєстровано три транспортних засобу. ОСОБА_3 також має у власності транспортний засіб. Окрім того, за два роки до шлюбу ним продано житловий будинок за 809 820 грн., а одразу після весілля 2010 році він придбав на ім`я дружини іншу квартиру за 648 620 грн..

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_7 , право на віндикаційний позов має власник, із законного володіння якого вибуло майно. Однак, позивач не є власником, який на законних підставах володів спірною квартирою. А ОСОБА_7 є добросовісним набувачем квартири на підставі законного договору купівлі-продажу. Продати квартиру родина вирішала через напад на нього, який відбувся у спірній квартирі на очах у малолітнього сина.

На підставі викладеного, просить в задоволенні позову відмовити.

11 червня 2019 року відповідач ОСОБА_3 надала суду : заяву про застосування строків позовної давності ( а.с.92-93,т.1), яка за змістом є аналогічною заяві ОСОБА_2 від 11.06.2019 року ( а.с.90-91,т.1).

Крім того, від вказаного відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву ( а.с.114-118, т.1), який обґрунтовано таким.

21.10.2013 року між нею та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , як чоловік, надав згоду на укладання зазначеної нотаріально посвідченої угоди. Сторони договору добросовісно виконали усі його умови і з цього часу відповідачі проживали в цій квартирі. Твердження позивача, який є її батьком, про те, що для придбання спірної квартири він надавав грошові кошти у розмірі 809 820 грн. не відповідають дійсності, оскільки, в тому числі не доведені доказами. Квартира була придбана за грошові кошти подружжя ОСОБА_3 . Довідки, які додані до позову, в доказ доходів відповідача, не можуть бути прийняті до уваги на підставі того, що у всіх трьох підприємствах ОСОБА_6 є засновником, а отже пов`язаною особою. Будь-яких домовленостей, про які позивач зазначає в позову, між ними не існувало. Окрім того, за весь цей час позивач не виявляв бажання на утримання цієї квартири та сплати комунальних послуг. Також твердження, що у відповідачів не було своїх коштів спростовуються тим, що ОСОБА_2 займав та займає по цей час керівні посади, та отримує достойну заробітну плату, на його ім`я зареєстровано три транспортних засобу та одразу після укладення шлюбу 2010 році придбав на ім`я дружини іншу квартиру. Вона також має у власності транспортний засіб.

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_7 , право на віндикаційний позов має власник із законного володіння якого вибуло майно. Однак, позивач не є власником, який на законних підставах володів спірною квартирою. А ОСОБА_7 є добросовісним набувачем квартири на підставі законного договору купівлі-продажу. Продати квартиру родина вирішала через напад на ОСОБА_2 , який відбувся у спірній квартирі на очах у малолітнього сина. Для дитини це було стресом, та потягло за собою те, що син почав боятися повертатися додому тощо.

На підставі викладеного, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

11 липня 2019 року від відповідача ОСОБА_7 до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву ( а.с.168-170, т.1), який обґрунтовано таким.

22.04.2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Під час укладення угоди нотаріусом не виявлено арештів або заборон на відчуження майна, проведена державна реєстрація права власності. Сторони добросовісно виконали усі умови договору, розрахувалися, претензій один до одного не мали. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Право на віндикаційний позов має власник із законного володіння якого вибуло майно. Однак, позивач не є власником, який на законних підставах володів спірною квартирою. А ОСОБА_7 є добросовісним набувачем квартири на підставі законного договору купівлі-продажу.

Окрім того, позивач пропустив строк позовної давності.

На підставі викладеного відповідач ОСОБА_7 просить в задоволенні позову відмовити.

Процесуальні дії суду, заяви, клопотання сторін

10 квітня 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна. Одночасно ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить суд в якості забезпечення позову накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 3-6)

08 травня 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, доповнивши до раніше заявленої позовної вимоги, вимогу щодо витребування із незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 , одночасно залучивши до розгляду у справі в якості співвідповідача ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 27-32).

Одночасно ОСОБА_6 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд в якості забезпечення позову накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 58-61).

Ухвалою суду від 10 травня 2019 року заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 63-66).

Ухвалою суду від 14 травня 2019 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження по зазначеній справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 70-71).

11 червня 2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 90-91).

11 червня 2020 року відповідачем ОСОБА_3 подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 92-93).

11 червня 2020 року відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив на уточнену позовну заяву (т. 1 а.с. 94-98).

11 червня 2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на уточнену позовну заяву (т. 1 а.с. 114-118).

11 липня 2019 року відповідачем ОСОБА_7 подано до суду відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 168-170).

Ухвалою суду від 11 липня 2019 року продовжено строк підготовчого провадження (т. 1 а.с. 208).

Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року підготовче провадження по справі закрите, справа призначена до розгляду по суті (т. 1 а.с. 225).

25 листопада 2019 року від представника позивача до суду надійшла заява про приєднання відповіді на відзив (т. 2 а.с. 12)

Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року зобов`язано Головне управління ДФС у Запорізькій області надати суду інформацію щодо сум отриманих доходів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 14-15).

13 грудня 2019 року Головним управлінням ДФС у Запорізькій області листом № 20287/10/08-01-02-01-08 від 1.12.2019 р. надано інформацію щодо сум отриманих доходів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 14-15).

07 липня 2020 року від представника позивача до суду надійшли пояснення по справі (т. 2 а.с. 103-107)

04 серпня 2020 року від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до суду надійшла спільне клопотання про відмову у долученні до матеріалів справи письмових документів, а також попередження представника позивача про заборону зловживання процесуальними правами (т. 2 а.с. 120-124).

04 серпня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_7 до суду надійшли заперечення на пояснення позивача та долучення нових доказів (т. 2 а.с. 128-129).

07 вересня 2020 року від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшли пояснення щодо спростування тверджень позивача про відсутність грошових коштів на придбання квартири (т. 2 а.с. 158-160).

09 вересня 2020 року від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи документів (т. 2 а.с. 152-153).

30 вересня 2020 року від представника позивача до суду надійшли заперечення на клопотання про приєднання доказів (т. 2 а.с. 155-157)

26 листопада 2020 року від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до суду надійшла письмова промова учасників справи (т. 2 а.с. 186-189).

26 листопада 2020 року від представника відповідача ОСОБА_7 до суду надійшла промова для дебатів (т. 2 а.с. 190-192).

26 листопада 2020 року від представника позивача до суду надійшла промова у дебатах (т. 2 а.с. 193-197).

В суді представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримує та просить їх задовольнити з підстав, викладених по тексту позову та письмових пояснень.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та їх представник в суді, кожен в окремості, проти позову заперечують з підстав, викладених у відзивах на позов, та просять у його задоволенні відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_7 в суді проти позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позов, та просить у його задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до такого.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за реєстр. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Правове обґрунтування та висновки суду щодо позовної вимоги про визнання частково недійсним в частині покупця укладений 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 договір купівлі- продажу квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 , від 21.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю.В. ( далі- приватний нотаріус Бондар Ю.В.), зареєстрований в реєстрі за № 2375, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_6 .

В суді встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 є дочкою позивача ОСОБА_6

10 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом ( а.с.15,т.)

21 жовтня 2013 року у відповідності до договору купівлі- продажу квартири ( далі - Договір) ( а.с.16-18,т.1) ОСОБА_8 продала ОСОБА_3 за 809 820,00 грн. належну їй на праві власності квартиру, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 4.5. Договору від 21 жовтня 2013 року, договір було посвідчено за згодою чоловіка продавця ОСОБА_11 , справжність підпису на якій засвідчено Бондар Ю.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 21.10.2013 року за реєстраційним номером 2373.

Згідно пункту 4.6. Договору від 21 жовтня 2013 року, договір було посвідчено за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено Бондар Ю.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 21.10.2013 року за реєстраційним номером 2374.

Відповідно до п.2.1. Договору від 21.10.2013 року продаж квартири була визначена за домовленістю сторін за ціну - 809 820,00 грн.

Пунктом 2.2. Договору від 21.10.2013 року визначено, що підписання цього договору Продавцем є підтвердженням факту одержання нею грошової суми у розмірі 809 820,00 грн. , які перераховані 21.10.2013 року на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ « Банк « Фінанси та Кредит» у м. Запоріжжі, згідно Договору № 5077 від 21.10.2013 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 21.10.2013 року ( а.с.103,т.1).

Згідно пункту 4.1. Договору продавець гарантує, що квартира до укладання договору нікому іншому не відчужена, у спорах та під с заставою, в т. ч. податковою, не перебуває, правами третіх осіб як в Україні, так і за її межами не обтяжена.

Отже, із змісту Договору від 21.10.2013 року вбачається, що він не містить у собі відомостей про участь інших осіб, окрім ОСОБА_3 , як покупця та ОСОБА_8 , як продавця, та їх чоловіків, а також Договір не містить у собі відомостей про наявність будь-яких інших правовідносин ( домовленостей щодо предмету), прав третіх осіб на предмет договору, у тому числі і відомостей про проведення оплати ціни за рахунок позивача.

Також ОСОБА_3 , згідно до п.6.6. Договору від 21.10.2013 року, була проведена оплата витрат, пов`язаних з нотаріальний посвідченням договору.

У той же день 21 жовтня 2013 рову приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю.В. була проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 . Факт державної реєстрації підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №11231056 від 21.10.2013 року ( а.с.19,т.1).

У придбану квартиру вселилася родина ОСОБА_3 , яка в ній постійно проживала, регулярно вносила оплату за житлово- комунальні послуги, робила ремонти.

ОСОБА_6 будь-яких спроб вселитися у спірну квартиру не приймав, житлово- комунальні послуги за квартиру не сплачував. З будь-якими позовами протягом 6 років з приводу спірного об`єкту нерухомого майна або витребування грошових коштів до ОСОБА_3 не звертався.

Вказані обставини доказуванню не підлягають , оскільки визнаються учасниками справи, що відповідає вимогам частини першої статті 82 ЦПК України.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ІІК України). Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (ч.2 ст.182 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та аміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Частиною другою статті 331 ЦК України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Викладаючи обставини позову, позивач ОСОБА_6 зазначає, що відповідачка ОСОБА_3 є його дочкою. Не маючи квартири, в м. Запоріжжі, позивач у 2013 році вирішив придбати для себе квартиру у м. Запоріжжі, проте не бажав оформлювати покупку на своє ім`я. З цією метою він попросив дочку бути стороною в договорі купівлі- продажу, і навіть після придбання квартири він дозволив їй разом з сім`єю проживати в квартирі. Проте, між ними існувала домовленість, що за першою його вимогою вона повинна звільнити квартиру. Квартира була фактично придбана за грошові кошти позивача, так як відповідачі грошових коштів не мали. Для придбання квартири ним було передано ОСОБА_3 грошові кошти з метою придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 809 820,00 грн., які відповідно до п.2.2 договору купівлі- продажу були перераховані на рахунки ОСОБА_8 . У 2019 році він звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про переоформлення квартири на нього, вона йому відмовила , у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожен в окремості, в суді проти позову заперечують , і надавши покази в якості свідків, вказують, що за спільною домовленістю між ними було прийнято рішення за рахунок сумісних заощаджень та власних грошових коштів подружжя придбати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 і як запорука серйозних намірів з боку чоловіка - провести державну реєстрацію права власності на це майно одноособово за дружиною - ОСОБА_3 . Будь-яких грошових коштів на придбання спірної квартири позивач їм не давав. Жодних домовленостей з позивачем, зокрема тієї, на яку позивач посилається в позові, а саме стосовно того, що ОСОБА_3 на першу вимогу ОСОБА_6 повинна переоформити квартиру на його ім`я, не існувало.

Щодо тверджень позивача про придбання ОСОБА_3 спірної квартири за кошти, надані ним, у розмірі 809 820,00 грн., та відсутності у відповідачів достатньої суми для придбання спірної квартири,слід зазначити таке.

На підтвердження своїх доводів позивачем в якості доказів були надані суду довідки : Фермерського господарства « Деметра Агро 2008» про те, що ОСОБА_6 у 2013 році було повернуто безвідсоткову фінансову допомогу в сумі 2 005 274,51 грн. ( а.с.20, т.) ; - про доходи, яка видана ФГ « Деметра агро 2008», з якої вбачається, що за період з січня по грудень 2013 ОСОБА_6 отримав дохід на загальну суму 156 809, 60 грн. ( а.с.21, т.1); - про доходи, яув видана ТОВ « НВП «Сортостанція», з якої вбачається, що за період з січня по грудень 2013 року ОСОБА_6 отримав дохід на загальну суму 21 423,02 грн. ( а.с.22, т.1).

Надані позивачем докази свідчать про те, що у 2013 році він отримав безвідсоткову фінансову допомогу та доходи від двох вказаних юридичних осіб.

Проте, доказів на підтвердження того, що частка з отриманих ним грошових коштів у 2013 році була спрямована на придбання спірної квартири,позивачем суду не надано.

Суд вважає за необхідно зазначити, що документ, який знаходиться на а.с.20,т.1 не містить необхідних реквізитів, а саме : дати виготовлення, реєстраційного номеру, дати видачі та мети його виготовлення та видачі. Крім того, зміст цього документу свідчить про отримання позивачем у 2013 році грошових коштів у сумі 2 005 274,51 грн.

Між тим, спірний договір було укладено 21.10.2013 року.

У вищевказаному документі, наданому позивачем, не вказана дата повернення позивачеві фінансової допомоги. Не надано позивачем доказів на підтвердження фактичного отримання ним вказаної грошової суми, яку позивач міг фактично отримати вже після укладання спірного договору купівлі- продажу квартири, тощо.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про те, що надані позивачем в якості доказів довідки не містять інформації щодо предмета доказування, та на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а отже, в сенсі статей 77,79 ЦПК України, є неналежними та не достовірними, у зв`язку з чим судом до уваги не приймаються.

На підтвердження своїх доводів про відсутність у відповідачів грошових коштів на придбання спірної квартири , позивачем доказів не надано.

Між тим, відповідачі твердження позивача в цій частині заперечували та надали суду такі докази.

Згідно договору купівлі - продажу від 10 жовтня 2008 року ОСОБА_2 було продано належний йому на праві власності будинок, розташований за адресою : АДРЕСА_3 , за 808 400,00 грн. ( а.с.101, т.1).

Як пояснив в суді відповідач ОСОБА_2 грошова сума у розмірі 808 400,00 в подальшому ним була конвертована в іноземну валюту за курсом валют, який існував на жовтень 2008 року.

23.10.2010 року, за декілька тижнів після укладення шлюбу, родиною ОСОБА_3 була придбана та оформлена на ім`я ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 за суму - 648 620,00 грн.

За ОСОБА_2 зареєстроване таке рухоме майно: автобус пасажирський MERSEDES-BENZ 1999 р.в. д.н. НОМЕР_2 (вартість якого згідно відомостей за сайту Авторіа варіюється від 200 - 300 тис. грн.) ( а.с.108, 128, т.1) ; автобус пасажирський БАЗ 2008 р.в., д.н. НОМЕР_3 (вартість якого згідно відомостей за сайту Авторіа варіюється від 433 190 грн. - 491 538 грн.)( а.с.128,т.1), автобус пасажирський MERSEDES-BENZ Sprinter 412D 19999 р.в. д.н. НОМЕР_4 ( а.с.128,т.1) (вартість якого згідно відомостей за сайту Авторіа варіюється від 240 - 282 030 грн.).

За ОСОБА_3 зареєстрований автобус пасажирський MERSEDES-BENZ 2000 р.в. д.н. НОМЕР_5 (вартість якого згідно відомостей за сайту Авторіа варіюється від 194 837 тис. грн.)( а.с.129,т.1).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків ДФС України відповідачі , як на момент укладення спірного договору, так і певний період часу до укладання договору, мали місце роботи, за яким отримували доходи ( а.с.39-40, т.2), що також підтверджується даними з трудової книжки відповідача ОСОБА_2 ( а.с.126-127).

Вищенаведені встановлені в суді обставини у своїй сукупності, які підтверджені належними та допустимими доказами спростовують твердження Позивача про відсутність відповідачів достатніх та необхідних для придбання квартири грошових коштів.

Щодо тверджень позивача про існування домовленостей між ним та дочкою - відповідачем ОСОБА_3 про те, що на першу його вимогу дочка переоформить спірну квартиру на позивача, слід зазначити таке.

Відповідачі, кожен в окремості, проти таких тверджень заперечують, вказуючи на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 подібних домовленостей не існувало.

Відповідно до частини четвертої статті.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною першою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або), державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно частини третьої статті 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі укладаються правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Вартість спірної квартири , купленої за договором від 23.10.2013 року ОСОБА_3 перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому домовленість між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про придбання цієї квартири для позивача, з подальшим переоформленням на його ім`я, мала бути укладена письмово.

Враховуючи обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу квартири від 23.10.2013року та державної реєстрації, укладення правочину між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 стосовно об`єкту нерухомого майна, що є предметом вищевказаного договору, в усній формі, є неприпустимим.

З огляду на наведене, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ним та його дочкою - відповідачем ОСОБА_3 існували домовленості, про які позивач зазначає в позові.

На підставі вищенаведеного аналізу тверджень позивача, у сукупності з вказаними нормами матеріального права, суд вважає їх неспроможними та такими, що до уваги не приймаються.

Крім того, в суді в якості свідків, за клопотанням позивача, були допитані ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які , як пояснював позивач, були очевидцями передачі ним грошових коштів ОСОБА_3 на придбання спірної квартири.

Свідок ОСОБА_13 в суді пояснив, що ОСОБА_6 передавав ОСОБА_2 грошові кошти в доларах США.

Свідок ОСОБА_12 в суді пояснив, що ОСОБА_6 передавав ОСОБА_2 грошові кошти у гривнях, які були в пакетах.

Хоча сам позивач в суді пояснив, що кошти були в гривнях та їх передала його дружина ОСОБА_2 .

Оскільки показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 є суперечливими, такими, що не узгоджуються між собою, у тому числі і з поясненнями позивача ОСОБА_6 , суд ставиться до них критично і не приймає до уваги.

З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання частково недійсним в частині покупця укладений 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 договір купівлі- продажу квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 , від 21.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю.В. ( далі- приватний нотаріус Бондар Ю.В.), зареєстрований в реєстрі за № 2375, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_6 , оскільки вважає її недоведеною.

Правове обґрунтування та висновки суду щодо позовної вимоги ОСОБА_6 про витребування квартиру із незаконного володіння ОСОБА_7 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 164882383 від 25.04.2019 р.: «17.04.2019 року було укладено договір купівлі-продажу квартиру між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1627 (т. 1 а.с. 36 зв).

22.04.2019 року між ОСОБА_7 (Покупцем) та ОСОБА_10 (Продавцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлією Арсенівною, зареєстрований в реєстрі за № 1627 (т. 1 а.с. 175-176).

На момент укладення правочину нотаріусом було перевірено відсутність заборони, арешту іпотеки та податкової застави перевірено за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22.04.2019 року.

Відповідно до п.п. 5.1 п. 5 Договору, право власності на придбану квартиру виникає у Покупця у відповідності до ст. 182, п. 4 ст. 334 ЦК України, тобто з моменту проведення державної реєстрації цього права відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» після підписання цього договору. Державна реєстрація права власності на вказане майно за ОСОБА_7 була проведена в день укладення договору купівлі-продажу квартири - 22.04.209 року.

22.04.2019 року під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 нотаріусом в порядку ст. 203 ЦК України:

- було перевірено та встановлено, що обидві сторони правочину: ОСОБА_10 та ОСОБА_7 - покупець на момент вчинення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

- було перевірено та встановлено, що волевиявлення учасників правочину ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було вільним і відповідало внутрішній волі.

З дотриманням частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин щодо нерухомості було вчинено у формі, встановленій законом, що підтверджується нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу та Витягом про державну реєстрації.

Відповідно до абз. 3 частини другої статті 331 ЦК України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У свою чергу, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, при цьому, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Змістом віндикаційного позову є витребування саме того майна, яке вибуло із законного володіння власника. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його у відповідача.

З контексту вказаної правової норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. Незаконні володільці відповідають перед власником майна неоднаково, залежно від того, чи є вони добросовісними або недобросовісними набувачами майна.

Частиною другою статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами частини третьої статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду.

За змістом статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Однак, позивачем не доведено той факт, що він є власником квартири, яку наразі просить витребувати у ОСОБА_7 , також не доведено обов`язкову підставу для витребування - незаконне без відповідної правової підстави заволодіння ОСОБА_7 квартирою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBOBEHEERB.V. v. THENETHERLNDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Позивач не довів обставини, на які він посилається, а саме, що спірна квартира була придбана за його грошові кошти, з домовленістю про подальше переоформлення.

Крім того, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності виходячи з такого.

Позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутись в суд з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( частина четверта статті 267 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі звернулися до суду із заявами про застосування строку позовної давності.

Відповідно до положень статті 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( частина перша статті 261 ЦПК України), тобто в даному випадку, як на думку заявника, з дня укладення спірного договору купівлі- продажу.

Спірний договір купівлі- продажу було укладено 23.10.2013 року. В момент укладення договору позивач був обізнаний про те, що квартира оформлена на ОСОБА_3 , яка використовувала це майно на власний розсуд на правах власниці, вселилась туди разом з родиною та зареєструвалася в ній, при цьому позивач достовірно знав, що юридично він не є покупцем цієї квартири, оскільки договір купівлі- продажу не підписував.

Отже, з моменту укладення спірного договору, тобто з 23.10.2013 року у позивача виникло право звернення до суду з цим позовом. Проте, з позовом він звернувся до суду 10.04.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності для звернення до суду, що є підставою для відмови у позові.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, як не доведеного, відмовити у задоволенні позову в зв`язку із спливом строку позовної давності суд позбавлений можливості, оскільки частина четверта статті 267 ЦК України застосовується у разі коли позов обґрунтований .

Судові витрати суд розподіляє у відповідності до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 12,13,259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_6 ( зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до ОСОБА_3 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_7 ), ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою : АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_8 ), ОСОБА_7 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_9 ) про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення складено 7 грудня 2020 року.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя : Н.Г.Скользнєва

26.11.2020