Дата документу 08.12.2020 Справа № 334/2144/16-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/2144/16

Провадження №22-ц/807/2802/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2020 року, повний текст якого складено 03 липня 2020 року, в складі судді Баруліної Т.Є., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначала, що у вересні 2013 року між нею та ОСОБА_1 було досягнуто попередньої домовленості щодо відчуження на її користь кіоску № НОМЕР_1 , який розташований по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності відповідачу.

Згідно попередньої домовленості, перед нотаріальним посвідченням договору, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 84 000, 00 грн. за вказаний кіоск, що підтверджується відповідною розпискою. Проте, після отримання грошових коштів відповідач почала ухилятись від укладання договору, уникати зустрічей та переговорів, перестала виходити на зв`язок.

На вимоги повернути грошові кошти ОСОБА_1 не реагує.

Ураховуючи зазначене, вважає, що відповідачем отримано грошові кошти без достатньої правової підстави.

Просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 149 078, 94 грн. (84 000, 00 грн. сума основного боргу, 58 623, 60 грн. сума з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 6 455, 34 грн. 3% річних від простроченої суми); а також судові витрати в розмірі 1490, 79 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 84 000, 00 грн., суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 58 623, 60 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 6 455, 34 грн., а всього 149 078, 94 грн.; а також судовий збір в розмірі 1 490, 79 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2017 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2017 року в цій справі скасовано та призначено справу до розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 15 997, 84 грн., суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 58 623, 60 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 6 455, 34 грн., а всього 81 076, 78 грн., а також судовий збір в розмірі 1490, 79 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що отримані ОСОБА_2 84 000, 00 грн. не є безпідставно набутими грошовими коштами. Позивач без примусу та з власної волі, згідно з обоюдною домовленістю, передала відповідачу 84 000, 00 грн., які виділялись на звільнення кіоску в судовому порядку від попереднього орендаря та наявного в ньому товару з укладенням нових договорів на обслуговування кіоску на нового власника. Зазначає, що у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошових коштів нараховуються відсотки відповідно до ст.. 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Звертає увагу, що розписка, складена відповідачкою, не містить зобов`язання, тому до зазначених правовідносин не може бути застосована ст.. 625 ЦК України.

Позивачем ОСОБА_2 судове рішення не оскаржується.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із обґрунтованості позовних вимог. Суд врахував, що відповідачем після ухвалення заочного рішення суду в справі були частково повернуті грошові кошти в сумі 68 002,16 грн., та неповернутою залишилась сума в розмірі 15 997, 84 грн., яка є безпідставно отриманою. Оскільки відповідач не повернула в повному обсязі грошові кошти з вересня 2013 року, стягненню також підлягають інфляційні втрати в розмірі 58 623, 60 грн., а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 6 455, 34 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 03 вересня 2013 року ФОП ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 , розпоряджатися кіоском № НОМЕР_1 , розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , надавши право одержати належні від укладених угод гроші в будь-якій сумі, що підтверджується довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В.О., р. №4056 (т.1 а.с. 15).

03 вересня 2013 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 84 000, 00 грн. за кіоск № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 17, 189).

06 вересня 2013 року ФОП ОСОБА_2 (Продавець) в особі ОСОБА_3 на підставі довіреності від 03 вересня 2013 за р.№4056 та ФОП ОСОБА_1 уклали Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В.О., р. № 4108 (далі Договір), відповідно до п. 1 якого Продавець продав і передав у власність, а Покупець купив та прийняв в особисту приватну власність кіоск № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 14).

Згідно з розпискою від 08 вересня 2013 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 суму в розмірі 84 000, 00 грн. (т.1 а.с. 18).

Згідно з розпискою, підписаною ОСОБА_1 08 вересня 2013 року, вона отримала 84 000, 00 грн. від ОСОБА_2 за кіоск № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 4, 189-зворот).

Вищевказаний кіоск знаходився в користуванні ФОП ОСОБА_4 , яка орендувала його за домовленістю з позивачкою, та мала його звільнити після продажу. Однак, вона домовленість не виконала, у зв`язку з чим, рішенням Господарського суду Запорізької області від 07.11.2013 було усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кіоском № НОМЕР_1 , та рішення було залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 18.12.2013, та видано наказ про примусове виконання рішення ( т.1а.с.24-27).

08 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій області, зазначивши, що ОСОБА_5 шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами гр.. ОСОБА_2 та кіоском № НОМЕР_1 , спричинивши останній матеріальні збитки.

Вказана заява 09 вересня 2014 року внесена до ЄРДР за № 0003495 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т.1 а.с. 43, 44).

28 травня 2015 року постановою старшого слідчого СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій області підполковника міліції Білоуса С.А. кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за 0003495 від 09 квітня 2015 року, за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 45).

ОСОБА_2 , звертаючись до суду з цим позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, посилалась на ст. 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

ОСОБА_2 , звертаючись до суду з цим позовом, посилалась на те, що між нею та ОСОБА_1 у вересні 2013 року було досягнуто попередньої домовленості щодо відчуження на її користь кіоску № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно попередньої домовленості, перед нотаріальним посвідченням договору ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 84 000, 00 грн. за вказаний кіоск. Проте, після отримання грошових коштів відповідач почала ухилятись від укладення договору.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 06 вересня 2013 року на підставі Договору купівлі-продажу ФОП ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 продала та передала у власність ФОП ОСОБА_1 кіоск № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить Продавцю на праві приватної власності, що підтверджується паспортом кіоску № НОМЕР_1 , виданим головним управлінням архітектури та містобудування м. Запоріжжя 10.08.2007.

Згідно з п. 3 Договору цей продаж сторони здійснюють за 12 820, 00 грн., які представник Продавця отримав від Покупця повністю до підписання цього договору.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що умови вказаного Договору сторонами виконанні, ОСОБА_1 набула право власності на вищевказаний кіоск, сплативши за нього всю суму, визначену п.3 Договору.

З огляду на виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, вказаний вище Договір не є предметом розгляду справи.

Судом встановлено, що 08 вересня 2013 року згідно з розпискою, підписаною ОСОБА_1 , остання отримала 84 000, 00 грн. від ОСОБА_2 за кіоск № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4, 189-зворот).

Так, відповідно до частини першої та третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Матеріали справи не містять доказів щодо укладення сторонами попереднього договору, відповідно до якого б ОСОБА_1 зобов`язалася протягом певного строку укласти із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу та передати у власність останній кіоск № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за 84 000, 00 грн.

Вищевказана розписка від 08 вересня 2013 року не містить зобов`язання щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу та не може вважатися попереднім договором, оскільки не містить необхідних істотних умов договору та з огляду на положення ст.. 635 ЦК України.

Крім того, відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Колегія суддів зазначає, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу.

Оскільки попередній договір або договір купівлі-продажу кіоску, які б за своєю формою та змістом відповідали б вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, грошові кошти в розмірі 84 000, 00 грн., отримані ОСОБА_1 , не можуть вважатися ні завдатком, ні авансом.

Відповідно до частини другої статті 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" судам роз`яснено, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Так, з матеріалів справи вбачається, що розписка від 08 вересня 2013 року підтверджує отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 84 000, 00 грн., проте, будь-які договірні відносини між сторонами відсутні.

Жоден з письмових доказів у справі, в тому числі, у сукупності із суперечливими поясненнями обох сторін щодо мотивів та фактичних причини передачі коштів ОСОБА_2 і отримання їх ОСОБА_1 , не дає підстав вважати встановленим, що між ними виникли такі правовідносини, які виключають можливість застосування вимог ст.1212 ЦК України, для якої мотив набуття майна правого значення не має.

Водночас в матеріалах справи відсутні жодні докази, які свідчать про наявність правових підстав, угоди, правого акту тощо, які б підтверджували правомірність набуття ОСОБА_1 коштів від ОСОБА_2 в такий спосіб, щоб такі не підлягали поверненню.

Також колегія суддів вважає, що передані ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 в розмірі 84 000, 00 грн. не можна вважати позикою, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Проте, вищезазначена розписка не мітить обов`язку повернення грошових коштів.

Ураховуючи, що між сторонами відсутні договірні відносини, грошові кошти в розмірі 84 000, 00 грн. ОСОБА_1 отримані без будь-якої правової підстави і їх слід вважати як безпідставно набутими відповідно до статті 1212 ЦК України, у зв`язку із чим вони підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що передані ОСОБА_2 грошові кошти, виділялись на звільнення кіоску в судовому порядку від попереднього орендаря ОСОБА_4 із укладенням нових договорів на обслуговування кіоску на нового власнику, не підтверджені належними та допустимими доказами, та не впливають на правильність висновку суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2017 року в цій справі, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 84 000, 00 грн., та яке було скасовано ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2017 року, ОСОБА_1 11 серпня 2017 року перерахувала на користь Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя 75 000, 00 грн. за виконавчим листом № 334/2144/16-ц ( т.1 а.с. 115).

Відповідно до платіжного доручення від 17 серпня 2017 року Дніпровський ВДВС м. Запоріжжя перерахував на користь ОСОБА_2 грошові кошти стягнуті з ОСОБА_1 у сумі 68002,16 грн ( т.1 а.с. 108) .

Також згідно з платіжним дорученням від 17 серпня 2017 року Дніпровський ВДВС м. Запоріжжя перерахував на користь ГТУЮ у Запорізькій області 197,62 грн та платіжним дорученням від 17 серпня 2017 року Дніпровський ВДВС м. Запоріжжя перерахував на користь державного бюджету 6 800,22 грн. як виконавчий збір (т.1 а.с. 109-110, 140).

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що отримані ОСОБА_1 08 вересня 2013 року від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 84000 грн., були частково повернуті у сумі 68 002,16 грн., та залишилась не повернутою сума 15 997,84 грн., яка є безпідставно отриманою, та яку відповідач повинен повернути позивачу.

У позовній заяві ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 58 623, 60 грн. та 3% річних в сумі 6 455, 34 грн., нараховані за період з вересня 2013 року по березень 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2020 року ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила стягнути інфляційні втрати в розмірі 78 747, 31 грн. та 3% річних в розмірі 10 966, 90 грн., нараховані за період з вересня 2013 року по грудень 2019 року ( т.1а.с. 170-171). Проте, вказана заява ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року, яка набрала чинності, була залишена без розгляду.

Ураховуючи положення ч.6 ст. 367 ЦПК, апеляційний суд розглядає позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з вересня 2013 року по березень 2016 року, які були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що "у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що "дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України".

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, правовідносини, які склалися між сторонами з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності.

За таких умов висновок суду першої інстанції про можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є правильним.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15 не спростовує правильного висновку суду першої інстанції щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц відступила від вказаного правового висновку.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо визначення періоду прострочення повернення відповідачем грошових коштів.

У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 08.09.2014 ОСОБА_2 звернулась із заявою до Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій області, зазначивши, що ОСОБА_5 шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами гр.. ОСОБА_2 та кіоском № НОМЕР_1 , спричинивши останній матеріальні збитки.

Матеріали справи не містять доказів направлення ОСОБА_2 відповідачу вимог щодо повернення грошових коштів до вересня 2014 року.

Ураховуючи, що 3% річних та інфляційні втрати нараховуються з моменту прострочення виконання зобов`язання, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, за період з 09.09.2014 до дня подання позову 06.04.2016.

Так, нарахування інфляційних втрат на суму безпідставно отриманих грошових коштів 84 000, 00 грн. за період з 09.09.2014 по 06.04.2016 дорівнює:

84000 х 110,6 (сукупний індекс інфляції за вересень грудень 2014) / 100% - 84000 = 8 904, 00 грн.

84000 х 143,3 (сукупний індекс інфляції за 2015) / 100% - 84000 = 36372, 00 грн.

84000 х 100,49 (сукупний індекс інфляції за січень березень 2016) / 100% - 84000 = 411, 60 грн. ( в межах розрахунку позивача).

Всього інфляційні втрати на суму 84000, 00 грн. за період з 09.09.2014 по 06.04.2016 дорівнюють 45 687, 60 грн. (8904 + 36372 + 411,60).

Нарахування 3% річних на суму безпідставно отриманих грошових коштів 84 000, 00 грн. за період з 09.09.2014 по 06.04.2016 дорівнює: 84000 х 3 : 100% : 365 х 576 = 3 974,94 грн.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача, окрім безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 15 997, 84 грн., підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 45 687, 60 грн. та 3% річних в розмірі 3 974, 94 грн.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду на підставі ст. 376 ЦПК України необхідно змінити та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суму безпідставно набутих грошових коштів розмірі 15 997, 84 грн., інфляційні втрати в розмірі 45 687, 60 грн., 3% річних в розмірі 3 974, 94 грн., а всього 65 660, 38 грн.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені на 44,04 %, розмір сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 656, 54 грн.

Апеляційну скаргу задоволено на 19 %, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 424,87 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, ОСОБА_1 , на яку покладається більша сума судових витрат, має відшкодувати ОСОБА_2 різницю між зазначеними сумами, що становить 231,67 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2020 рокускасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 ) суму безпідставно набутих грошових коштів розмірі 15 997, 84 грн. (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто сім гривень 84 копійки), інфляційні втрати в розмірі 45 687, 60 грн.(сорок п`ять тисяч шістсот вісімдесят сім гривень 60 копійок), 3% річних в розмірі 3 974, 94 грн. (три тисячі дев`ятсот сімдесят чотири гривні 94 копійки), а всього 65 660, 38 грн.(шістдесят п`ять тисяч шістсот шістдесят гривень 38 копійок).

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 231, 67 грн. (двісті тридцять одна гривня 67 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова