Справа №173/2266/19
Провадження №2/173/84/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді - Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засідання за правилами загального провадження в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу ,-

ВСТАНОВИВ:

12.09.2019 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1 , з позовом про стягнення боргу до відповідача ОСОБА_2

02.10.2019 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03.10.2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 16.11.2019 року

Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий.

26.11.2019 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 15.01.2019 року.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалась в зв`язку з неявкою в судове засідання учасників розгляду справи.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача борг в сумі 69520 доларів США, три відсотки річних в сумі 377.12 доларів США, пеню в сумі 108957 грн. 75 коп.. та понесені судові витрати по сплаті судового збору

Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 22.12.2018 року між ним та відповідачем укладений усний договір позики. За яким позивач передав позивачеві грошові кошти в сумі 69520.00 доларів США, що в еквіваленті національної валюти станом на день подання позовної заяви складає 1758160.80 грн. (04.09.2019 року: 1 долар США - 25.29 грн.).

На підтвердження укладеного договору відповідач видав власноручно написану розписку. Грошові кошти були передані відповідачеві в момент написання розписки.

Предметом спірного договору є іноземна валюта - долари США, розмір одержання процентів умовами договору не передбачено.

Згідно поданої розписки відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в повному обсязі до 30 червня 2019 року.

У встановлений в розписці строк відповідач не повернув позивачу позику в сумі 69520.00 доларів США, що й стало підставою звернення до суду.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 22.12.2018 року між сторонами був укладений договір позики відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу 69520.00 доларів США, що в еквіваленті національної валюти станом на день подання позовної заяви складає 1758160.80 грн. (04.09.2019 року: 1 долар США - 25.29 грн.).

На підтвердження укладеного договору відповідач видав власноручно написану розписку. Грошові кошти були передані відповідачеві в момент написання розписки

На підтвердження укладення договору позики відповідачем була надана позивачу розписка від 22.12.2018 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній формі, оскільки відповідачем видана власноручна написана розписка на підтвердження укладення договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться.

За доводами позивача відповідач, ОСОБА_2 , взяті на себе боргові зобов`язання не виконав та не повернула позивачу суму боргу у встановлений строк. Будь-яких доказів, які б свідчили про повернення боргу відповідачем суду не надано. З чого суд приходить до висновку, що в відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконані.

На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про те, в якій валюті підлягає стягненню заборгованість суд виходить з наступного .

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати верховного суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в іноземній валюті, а саме : в сумі 69520 доларів США, так як строк платежу за борговою розпискою настав. А відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконані.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

За даних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав і для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в іноземній валюті, а саме в сумі 377.12 доларів США .

Вирішуючи питання про стягнення з відповідач на користь позивача пені в сумі 108957.75 грн.. суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України - Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до ч.1,2.3 ст. 549 ЦК України - Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином нормами цивільного зобов`язання встановлено, що пеня, як вид неустойки є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст. 547 ЦК України - Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Таким чином пеня, як спосіб забезпечення виконання зобов`язання повинна бути погоджена сторонами в укладеному договорі, вчиненому в письмовій формі.

Згідно наданої суду копії боргової розписки вбачається, що відповідач не брав на себе зобов`язання сплатити неустойку (пеню) в разі прострочення виконання зобов`язання з повернення боргу. Таким чином сторони дане питання не погоджували в належній формі.

На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9605.00 грн. відповідно до суми задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , борг в сумі 69520.00 (шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот двадцять ) доларів США і 377 ( триста сімдесят сім) доларів США 12 центів, - три відсотки річних від суми боргу.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн.., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХШ Перехідні положення ЦПК України апеляційна скарга подається через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із редакцією Цього кодексу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду

Повний текст рішення виготовлений 15.01.2020 року

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване 15.01.2020 року

Оприлюднене 20.01.2020 року

Дата набрання законної сили: 15.02.2020 року