У Х В А Л А

08 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 306/2533/19

провадження № 61-16826ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року у справі ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Закарпатській області про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації у зв`язку з порушенням строків її виплати,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Закарпатській області (далі - Фонд) про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Позов обґрунтований тим, що згідно з рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2018 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді заступника начальника відділення-начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Фонду, стягнено заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодовано моральну шкоду. Після виконання рішення позивача повторно звільнено з роботи та виплачено кошти у зв`язку із звільненням.

Позивач не погодився із сумою заробітної плати, яка йому нарахована у зв`язку із поновленням на роботі та наступним звільненням. Посада заступника директора позаштатна, тому заробітна плата йому встановлена у розмірі 5 890,00 грн. Згідно із Положенням про Фонд, його заробітна плата повинна бути меншою на 3-9 %, як заробітна плата начальника.

Позивач вважає, що йому недонараховано заробітну плату у розмірі 32 233,44 грн за відпрацьовані 48 робочих днів та компенсацію у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 2 491,00 грн, тому ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь 34 724,44 грн.

Рішенням Свалявського районного суду від 27 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року, в позові відмовлено.

Встановлено, що рішенням Свалявського районного суду від 14 березня 2018 року скасовано наказ начальника Фонду від 22 грудня 2017 року № 330-К про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою від продовження роботи, зі зміною істотних умов праці та поновлено на посаді заступника начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення з 29 грудня 2017 року.

З 01 січня 2018 року набув чинності новий штатний розпис, в якому відсутня посада заступника начальника відділення - начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг і перевірок страхувальників, за рішенням суду позивача поновлено на посаді та проведено оплату праці згідно штатного розпису, який діяв на момент поновлення ОСОБА_1 на посаді та окладу у Свалявському відділенні від 27 червня 2017 року у структурі якого значилася така посада із визначеним посадовим окладом у розмірі 5 890,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини неналежного виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення недоплаченої заробітної плати позивач не обґрунтував та не підтвердив належними та допустимими доказами. Отже, відмовивши в позові, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість вимог позивача.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.

Предметом спору у зазначеній справі є відшкодування майнової та моральної шкоди у розмірі 34 724,44 грн. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн*100=210 200,00 грн).

У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, як і на докази на їх підтвердження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року у справі ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Закарпатській області про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації у зв`язку з порушенням строків її виплати відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко