Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 758/12881/17

провадження № 61-16538св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

«Фрунзе 14-18»,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду

від 19 серпня 2019 року у складі судді Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Фрунзе 14-18» (далі - ОСББ

«Фрунзе 14-18») про відшкодування вартості ремонту.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником квартири

АДРЕСА_1 .

Управління та утримання зазначеного житлового будинку здійснює ОСББ «Фрунзе 14-18».

Вона неодноразово зверталася до відповідача із заявами про ремонт даху будинку над її квартирою, однак вони залишилися без задоволення.

25 серпня 2016 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Проммонолітбуд» (далі - ТОВ «ВБК «Проммонолітбуд») укладено договір № 1/08 на роботи по ремонту даху.

На виконання умов зазначеного договору вона сплатила 39 884,12 грн, а також комісію за банківські послуги в розмірі 398,84 грн.

Посилаючись на те, що ОСББ «Фрунзе 14-18» відмовилось у досудовому порядку відшкодувати їй грошові кошти понесені на ремонт покрівлі будинку, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача вартість ремонту покрівлі будинку та комісії за послуги банку у розмірі 40 282,96 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСББ «Фрунзе 14-18» на користь ОСОБА_1 на відшкодування вартості ремонту покрівлі житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 39 884,12 грн, та витрати по сплаті банківських послуг у розмірі 398,84 грн, а всього 40 282,96 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що актами від 14 січня 2016 року, від 13 квітня 2016 року та від 15 квітня 2016 року зафіксовано факт залиття квартири позивачки. Не зважаючи на її неодноразові звернення до відповідача із заявами про ремонт покрівлі даху над її квартирою, це питання не було вирішено. Урахувавши, що на виконання укладеного між нею та ТОВ «ВБК «Проммонолітбуд» договору від 25 серпня 2016 року, позивачка за ремонт покрівлі будинку сплатила 39 884,12 грн, та банківську комісію за переказ коштів у розмірі 398,84 грн, суд дійшов висновку про стягнення зазначених сум з відповідача, який згідно зі статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язаний утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньобудинкових мереж, вживати заходів щодо усунення порушень якості послуг у терміни, визначені договором та/або законодавством.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСББ «Фрунзе 14-18» залишено без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , який не був залучений до участі у справі, але вважав, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року вирішені питання про його права та обов`язки, у серпні 2019 року подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у зазначеній справі.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що апеляційну скаргу на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року подано особою, яка не є стороною у справі, і щодо якої судом не вирішувалися питання про її права та обов`язки, що відповідно до статей 352, 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року, та направити справу до суду апеляційної інстанції для розгляду його апеляційної скарги по суті, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції не врахував, що заявник є власником квартири

АДРЕСА_3 . Про наявність рішення суду першої інстанції йому стало відомо після того, як відповідач розмістив оголошення про необхідність сплати додаткових грошових внесків на виконання судового рішення. Ураховуючи, що всі витрати ОСББ «Фрунзе 14-18» здійснюються за рахунок внесків його членів, суд фактично поклав на заявника обов`язок сплатити частину стягнутих за рішенням суду першої інстанції грошових коштів. Хоча він і не є учасником справи, однак є особою, відносно якої суд вирішив питання про права та обов`язки, у зв`язку з чим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на підставі статей 352, 358 ЦПК України не грунтується на нормах процесуального права.

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСББ «Фрунзе 14-18», у якому заявник просив касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року, направити справу до суду апеляційної інстанції, посилаючись на необгрунтованість висновку апеляційного суду про те, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року не вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , який є власником квартири у будинку АДРЕСА_1 та членом ОСББ.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право має бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України, зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, якими урегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частина перша статті 352 ЦПК України надає право учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Зазначена норма визначає осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, але судовим рішенням вирішені питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки. При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник. Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участь у справі, зазначав, що ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСББ «Фрунзе 14-18» про відшкодування вартості ремонту, суд першої інстанції вирішив питання про його права та обов`язки, оскільки фактично поклав на нього як на члена ОСББ «Фрунзе 14-18» додаткове грошове зобов`язання відшкодувати позивачці збитки (вартість ремонту).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. У разі, якщо доводи заявника про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участь у розгляді справи судом першої інстанції, з посиланням на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про її права та інтереси, апеляційному суду належить відкрити апеляційне провадження та за результатами її розгляду, у разі з`ясування, що оскаржуваним судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18), постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 2-4211/09 (провадження

№ 61-15860св19), від 18 березня 2020 року у справі 2207/622/2012 (провадження № 61-15149св19).

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , апеляційний суд наведеного не врахував, неправильно застосував положення статей 352, 357, 358 ЦПК України, а тому оскаржувана ухвала не може вважатися законною та обгрунтованою.

Вказавши на те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції права ОСОБА_2 не порушено, апеляційний суд фактично надав оцінку доводам апеляційної скарги по суті, що можливо лише у межах відкритого апеляційного провадження, з дослідженням обставин справи та оцінкою доказів

ОСОБА_2 на підтвердження чи спростування доводів про порушення його прав оскаржуваним судовим рішенням.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду;

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи наведене, оскаржувана ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження не може вважатись законною й обгрунтованою та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко