Справа № 453/1087/18 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2281/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника АТ КБ «ПриватБанк» - Жарського І.Р.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача суму вкладу, що становить 34849,6 доларів США, нараховані відсотки, що становлять 2910,18 доларів США, та три проценти річних без інфляційних нарахувань, оскільки договір укладено в іноземній валюті, що становить 2595,1 доларів США, а всього 40354,88 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 10.01.2014 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу, який оформлений заявою № SAMDNWFD900 на оформлення вкладу «Стандарт». Сума вкладу становила 34 849, 6 доларів США, строк вкладу три місяці, із визначенням 8 % річних. У той же день позивач відкрив рахунок по вкладу за № НОМЕР_1 , на який він через касу Головного Феодосійського відділення Кримського РУ «ПриватБанк» (98100, Автономна Республіка Крим, вул. Генерала Горбачова, буд. 2-а) вніс грошові кошти у розмірі 34849,6 доларів США. На підтвердження отримання зазначених грошових коштів, відповідачем позивачу було надано чек. З березня 2014 року банк припинив виплату позивачеві процентів, зіславшись на анексію кримського півострова. У той же час, зважаючи на окупацію Автономної Республіки Крим, позивач із сім`єю змушений був переїхати та тепер мешкає у АДРЕСА_1 . Вказує що звертався до відповідача про повернення банківського вкладу, але йому були надані формальні листи про неможливість повернення грошових коштів у зв`язку із припиненням діяльності відділень банку на окупованій території. Вказує, що відповідач прострочив своє грошове зобов`язання на 381 день, оскільки відсотки за депозитом були виплачені станом на 01.03.2014 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконав належним чином свої зобов`язання щодо повернення належного позивачу вкладу разом із нарахованими відсотками згідно умов договору, що є порушенням вимог чинного законодавства, умов укладених договорів та йог законних прав. Спір в добровільному порядку не вирішено.

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 14 червня 2019 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 40 354 (сорок тисяч триста п`ятдесят чотири), 88 доларів США.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн. судових витрат у справі.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк», в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що під час розгляду справи правова позиція відповідача ґрунтувалася на тому, що на даний час у АТ КБ «Приватбанк» відсутня будь-яка інформація стосовно наявності договорів укладених на території АР Крим, відкритих депозитних рахунків та залишків грошових коштів на них, у зв`язку із втратою відповідачем свого майна та усіх можливих документів на території АР Крим. Зазначає, що висновок суду про те, що матеріалами справи підтверджено факт наявності договірних правовідносин між сторонами та внесення грошових коштів на депозитний рахунок, не можна вважати обґрунтованим, виходячи із того, що наявність у ОСОБА_1 договору та квитанції на підтвердження факту зарахування коштів на банківський рахунок у розмірі, на який посилається позивач, доводить виключно факт укладення між сторонами договору банківського вкладу та факт внесення коштів на рахунок. Посилається на те, що в процесі судового розгляду відповідач наполягав на тому, що наявність у позивача вказаних вище документів не є належним доказом не виконання банком умов договорів щодо повернення коштів за вкладами після закінчення строку їх дії. Також апелянт наголошує на тому, що АТ КБ «Приватбанк» втратив свої активи на території АР Крим та м. Севастополя у зв`язку з окупацією з 20.02.2014 року Російською Федерацією частини території України (АРК) та немає доступу до свого майна, призначеного для діяльності банківської установи на території АРК, а також не має доступу до створених у відповідних відділеннях Банку на цій території документів договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси тощо, а відтак відповідач не може ані підтвердити, ані спростувати факт дійсного знаходження грошових коштів на банківському рахунку (за депозитною угодою) на час розгляд справи саме у заявленого позивачем розмірі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» Жарського І.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем в оригіналі заява від 10.01.2014 року № SAMDNWFD900 на оформлення вкладу «Стандарт», складена у простій письмовій формі, підписана від імені банку повноважною особою та клієнтом, яка містить усі умови, необхідні для договору даного виду (розмір вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, строк дії договору); квитанція з ПАТ КБ «ПриватБанк» від 10.01.2014 року про отримання коштів у сумі 34 849,6 доларів США, які безпосередньо були оглянуті під час дослідження письмових доказів у справі, свідчать про укладення договору банківського вкладу у вигляді заяви № SAMDNWFD900 на оформлення вкладу «Стандарт» та внесення грошових коштів у розмірі 34 849,6 доларів США на банківський рахунок № НОМЕР_1 , а відтак такі на вимогу вкладника підлягали поверненню з виплатою процентів. Суд першої інстанції зазначив, що невиконання банком зобов`язання щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків, є підставою для застосування ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, є недопустимою.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаям ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом.

Аналізуючи зазначені нормативні акти, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом.

Підпунктами 1.1, 1.3, 1.17 глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема - квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями. Касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необгрунтованим, апелянт посилається на недоведеність позовних вимог, оскільки в матеріалах справи відсутні оригінал чи належним чином завірена копія договору банківського вкладу, а також платіжний документ, який підтверджує внесення грошової суми, оформлені у встановленому законом порядку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заяви № SAMDNWFD900 на оформлення вкладу «Стандарт» від 10.01.2014 року, ОСОБА_1 , надалі «Клієнт», просить оформити у ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний вклад на наступних умовах: сума вкладу 34 849,6; валюта вкладу - USD, строк вкладу три місяці, до 10.04.2014 року включно. Процентна ставка на дату оформлення вкладу 8 % річних, період нарахування процентів по вкладу 1 місяць. Особистий рахунок по вкладу 3290 та номер картки для зарахування відсотків по вкладу: 688155. На даній заяві міститься печатка синього кольору із найменуванням Філії Феодосійське Регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 384436, ОСОБА_4 .

На підтвердження внесення грошових коштів на зазначений вище рахунок, який був відкритий ПАТ КБ «ПриватБанк» для ОСОБА_1 , позивач надав квитанцію про внесення через касу Головного Феодосійського відділення Кримського РУ «ПриватБанк» (98100, Автономна Республіка Крим, вул. Генерала Горбачова, буд. 2-а) грошових коштів у розмірі 34 849,6 доларів США.

Зазначені документи судом першої інстанції оглядалися в оригіналі, і оригінал таких долучено до матеріалів справи, і при цьому, незважаючи на нечіткість квитанції через те, що пройшов значний період у часі після її видачі, суд ззаначив, що такі відомості все ж-таки можна прочитати, вони є доступними та цілком зрозумілими, а відповідач, заперечуючи позовні вимоги з посиланням неможливості прочитати зазначені у цій квитанції відомості, у тому числі й через слабку видимість зазначеної у ній інформації, не скористався своїм правом замовити та отримати висновок експерта щодо можливості часткового відновлення (або ж не відновлення) тексту на квитанції, відповідний висновок експерта суду не надав.

В суді апеляційної інстанції оглянуто надану представником позивача ОСОБА_2 картку за номером НОМЕР_2 , видану ПАТ КБ «ПриватБанк», номер якої відповідає рахунку/карті для зарахування процентів по вкладу - 688155, що зазначена у заяві № SAMDNWFD900 на оформлення вкладу «Стандарт» від 10.01.2014 року.

Зазначені докази, які колегія суддів вважає належними та допустимими, підтверджується наявність укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» договору банківського вкладу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90 цс 19) висловила правову позицію про те, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною,якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (ч.1 ст. 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (ч.2 ст. 1059 ЦК України). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

З врахуванням вищенаведеного, доводи апелянта про те, що наявність в матеріалах справи заяви № SAMDNWFD900 на оформлення вкладу «Стандарт» від 10.01.2014 року, не є доказом укладення між сторонами договору банківського вкладу та наявності між сторонами договірних правовідносин, оскільки така заява не відповідає вимогам щодо форми та змісту договору банківського вкладу, не заслуговують на увагу.

На думку колегії суддів, вищенаведеним спростовуються твердження апелянта про недоведеність позовних вимог, оскільки, як стверджує апелянт, в матеріалах справи відсутні договір банківського вкладу, а також платіжний документ, який підтверджує внесення грошової суми, оформлені у встановленому законом порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції взяв до уваги надіслану позивачем 18.03.2015 року АТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення вкладу, у котрій просив повернути йому суму внесених на депозит коштів, а також відсотків по вкладу у відділені ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Мукачеве Закарпатської області. Таку вимогу відповідач отримав 01.04.2015 року, вх. № 5770, на котру 11.04.2015 року надіслав позивачеві відповідь за вих. № 20.1.0.0.0/7-20150401/3347, у якій роз`яснював про ситуацію, пов`язану із окупацією Автономної Республіки Крим та її наслідки для Кримських відділень банку, вибачився за незручності та просив з розумінням поставитись до ситуації, яка сталася не з вини банку.

Така відповідь свідчить про те, що позивач дійсно звертався до банку з вимогою розірвати договір банківського вкладу та виплату належних йому сум за цим договором, а також про те, що відповідач не заперечував наявності між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» договірних відносин.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що позивач не міг вплинути на видання іншої форми письмових документів, аніж ті, які видав відповідач.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до заяви № SAMDNWFD900 на оформлення вкладу «Стандарт» від 10.01.2014 року, ОСОБА_1 , надалі «Клієнт», просить оформити у ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний вклад на наступних умовах: сума вкладу 34 849,6; валюта вкладу - USD, строк вкладу три місяці, до 10.04.2014 року включно. Процентна ставка на дату оформлення вкладу 8 % річних, період нарахування процентів по вкладу 1 місяць.

Частина 2 ст. ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А відтак, враховуючи викладене та надані позивачем в оригіналі заяву від 10.01.2014 року № SAMDNWFD900 на оформлення вкладу «Стандарт», складену у простій письмовій формі, підписану від імені банку повноважною особою та клієнтом, яка містить усі умови, необхідні для договору даного виду (розмір вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, строк дії договору); квитанцію з ПАТ КБ «ПриватБанк» від 10.01.2014 року про отримання коштів у сумі 34 849,6 доларів США, які безпосередньо були оглянуті під час дослідження письмових доказів у справі, суд дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про укладення договору банківського вкладу у вигляді заяви № SAMDNWFD900 на оформлення вкладу «Стандарт» та внесення грошових коштів у розмірі 34 849,6 доларів США на банківський рахунок № НОМЕР_1 , і містять відомості про залишок вкладу, вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу у розмірі 34 849,6 доларів США, а також відсотків за нарахування у передбаченому договором розмірі за період з 02.03.2014 року (оскільки до зазначеної дати відсотки були сплачені) по 18.03.2015 року, (дата звернення позивача з вимогою про повернення банківського вкладу), у розмірі 2 910,18 доларів США.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, відповідач не довів належними та допустимими доказами виконання ним своїх обов`язків за договорами банківського вкладу, а саме, доказів повернення вкладникові коштів, внесених ним на рахунок банку та нарахування та виплати процентів, не підтвердив відсутність коштів на рахунках позивача.

Відповідач на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором банківського вкладу, не надав обґрунтованих заперечень, не спростував нарахування процентів виходячи зі ставки 8%, а також не надав альтернативного розрахунку заборгованості, а суд першої інстанції, перевіривши правильність їх нарахування, у тому числі й у визначений період, вважав такий розрахунок вірним, так як договір вважався пролонгованим аж до дати звернення з вимогою про повернення банківського вкладу, тобто, до 18.03.2015 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про під ставність позовної вимоги ОСОБА_1 про застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України, та стягнення трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 2 595,10 доларів США, згідно наданого позивачем розрахунку, оскільки знову ж-таки, обґрунтованих заперечень щодо поданого позивачем розрахунку розміру трьох процентів річних відповідач суду не надав, а суд, перевіряючи правильність їх нарахування, вважав такий розрахунок вірним.

А відтак, колегія суддів, з врахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи, погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову ОСОБА_1 та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь заборгованості у розмірі 40 354,88 доларів США, з яких: 34 849,60 доларів США сума банківського вкладу, 2 910,18 доларів США нараховані відсотки, 2 595,10 доларів США три проценти річних (34 849,6 + 2 910,18 + 2 595,10 = 40 354,88).

Заперечуючи щодо позову, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що не може нести відповідальності, оскільки кошти вносилися у банківському відділенні на території АРК, яка є тимчасово окупованою територією, що позбавляє банк можливості перевірити вимоги позивача щодо повернення депозитних коштів та процентів.

Листом Національного банку України «Про розгляд заяви» від 19.01.2017 року за № 20-0009/4152 підтверджується, що відділення банку, у тому числі й Філія «Феодосійське регіональне Управління «ПАТ КБ «ПриватБанк» припинило свою діяльність.

На думку колегії суддів припинення діяльності філії банку на території АРК не є підставою для неповернення вкладникам належних ним депозитів, розміщених на підставі договорів, укладених з банком, як юридичною особою.

Суд першої інстанції вірно відхилив доводи відповідача щодо знаходження відокремленого підрозділу на окупованій території Автономної Республіки Крим та відсутності доступу до банківських документів, оскільки договір укладався не з філією, а безпосередньо з юридичною особою ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено як у договорі, так і у квитанції, а банківські розрахунки між відділенням та безпосередньо банком не повинні бути підставою для покладення проблем діяльності відділення банку на вкладника.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволення. Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.01.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.