ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року

м. Черкаси

справа № 711/2214/18 провадження № 22-ц/821/40/20 категорія: 304000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Свистун Юлія Леонідівна;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представник відповідача: адвокат Манзар Тетяна Володимирівна, адвокат Новік Владислав Ігорович

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Свистун Юлії Леонідівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Уточнившись з позовними вимогами, ОСОБА_1 (яка змінила прізвище на « ОСОБА_4 ») звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову вказує, що 09.01.2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2500 євро, а останній отримав їх та зобов`язався повертати рівними частинами по 200 євро + 3% річних щомісячно. А у випадку не розрахунку зобов`язався сплатити підвищені проценти у розмірі 10% щомісячно. Вказаний факт підтверджується власноручно написаною розпискою ОСОБА_2 , в присутності свідка ОСОБА_5 .

Також вказує, що протягом часу користування грішми відповідач повернув їй 21.03.2015 року лише 45 євро і більше коштів не повертав, хоча строк їх повернення закінчився.

Таким чином, заборгованість ОСОБА_2 становить 2455 євро, що складає 79247 грн. 40 коп.

Заборгованість відповідача на день подачі позову до суду з урахуванням індексу інфляції становить 216218 грн. 40 коп.

Також вказує, що 10% від суми заборгованості щомісячно становлять 8838 євро, що за курсом НБУ на день подачі позову до суду складає 285290 грн.

А тому, просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики від 09.01.2015 року в загальній сумі 501509 грн. 04 коп. та судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , борг за Договором позики від 09.01.2015 року еквівалентний 3162,5 євро, а саме 86278 грн. 33 коп., а також судовий збір в розмірі 862 грн. 78 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що враховуючи, що строк дії Договору позики від 09.01.2015 року закінчився 20.03.2016 року, тому нарахування позивачкою ОСОБА_1 відсотків, передбачених договором позики, після 20.03.2016 року і до подачі позову до суду є безпідставним. В даному випадку права та інтереси позивачки можуть бути забезпечені лише в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак з такими саме вимогами, в частині стягнення з відповідача процентів у розмірі 3% річних від простроченої суми, позивачка до суду не зверталася.

Таким чином, до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає борг та відсотки (3% щомісячно, які передбачені договором) за період з 21.03.2015 року і до 20.03.2016 року (до закінчення строку договору) в загальній сумі 3162,5 євро, що станом на день винесення рішення згідно курсу НБУ еквівалентно 86278 грн. 33 коп., з яких: позика - 2300 євро та відсотки 862,5 євро.

Щодо доводів позивачки та її представника про необхідність нарахування відсотків на прострочену заборгованість у розмірі 10% щомісячно, суд приходить до наступного.

Умови договору мають бути зрозумілими та чіткими. З укладеного між сторонами Договору від 09.01.2015 року (розписка) дійсно вбачається, що ним передбачено, що у випадку не розрахунку процент збільшується до 10%. Однак, ця умова не визначає точно з якого саме часу збільшуються відсотки, оскільки не зрозумілим є словосполучення «у випадку не розрахунку», що саме мали на увазі сторони під час укладення такого договору, чи це прострочення щомісячного платежу, а чи це - не повернення всього боргу. Більш чіткого визначення з якого саме моменту збільшуються відсотки до 10% умови договору не містять. А відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких підстав, суд вважає, не доведеними вимоги позивачки ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 відсотків за Договором позики від 09.01.2015 року саме у розмірі 10% щомісячно, а відповідно і такими, що не підлягають до задоволення.

Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення з останнього на її користь інфляційних, в зв`язку з їх безпідставністю, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Оскільки, в даному випадку, зобов`язання відповідача ОСОБА_2 визначені в іноземній валюті, а саме в євро, тому інфляційні втрати на існуючу заборгованість не нараховуються, а тому заявлені позивачкою ОСОБА_1 вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи те, що позивачка просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість саме у національній валюті України, до стягнення із відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає борг за Договором позики від 09.01.2015 року, який еквівалентний 3162,5 євро, а саме 86278 грн. 33 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Свистун Юлія Леонідівна до Черкаського апеляційного суду подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2019 року в частині стягнення боргу і відсотків за договором позики та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 2455 євро та відсотки у розмірі 8838 євро, посилаючись на неправильне застосування судом 1 інстанції норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що апелянт погоджується з висновком суду 1 інстанції про те, що позивач звернувся до суду поза межами позовної давності в межах місячного платежу за лютий 2015 року, так як позовна заява до суду подана 21 березня 2018 року. Також, в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення збитків, завданих внаслідок інфляції, позивач вважає рішення справедливим та відмовився від цієї вимоги ще під час судового розгляду справи.

Однак, не погоджується з висновком суду 1 інстанції про те, що умови договору позики, викладені у розписці, є незрозумілими та не чіткими, так як вважає, що зі змісту розписки від 09.01.2015 вбачається, що відповідач бере в борг у позивача 2500 євро під 3% щомісячно та зобов`язується розраховуватися рівними частинами, тобто по 200 євро та сплачувати вказані відсотки. У разі неповернення боргу - відсоток підвищується до 10. Тобто зростає саме цей вже оговорений у борговій розписці щомісячний відсоток.

Вказує, що правова позиція ВС України, викладена у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, яку суд врахував при ухваленні рішення, захищає права позичальника у відносинах, де однією із сторін є банк або інша фінансова установа і стосується взаємовідносин, що виникли між банком і його клієнтом у зв`язку з укладенням кредитного договору.

Таким чином, розмір боргу та відсотки, стягнуті з відповідача, судом визначено не вірно.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_2 - адвоката Манзар Тетяни Володимирівни, остання зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним і обґрунтованим, прийнятим з відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а апеляційну скаргу не обгрунтованою та безпідставною, такою, що не підлягає задоволенню. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.10.2019 року без змін.

Зазначає, що посилання позивача на стягнення з відповідача 10% замість 3% щомісячних є помилковим, адже у розписці не зазначено чи 10% є річними, чи щомісячними, а натомість у розписці чітко зазначено, що відповідач повинен сплачувати 3% щомісяця.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом 1 інстанції встановлено, що 09.01.2015 року між позивачкою ОСОБА_1 (в розписці прізвище ОСОБА_1 , змінила його на ОСОБА_1 17.04.2018 року) та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір позики, відповідно до умов якого позивачка передала у власність відповідачу, а останній отримав грошові кошти в сумі 2500 євро та зобов`язався повертати їх рівними частинами по 200 євро + 3% річних щомісячно. А у випадку не розрахунку зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10%. Вказаний факт підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 , в присутності свідка ОСОБА_5 , розпискою. Оплата мала здійснюватися з 15 лютого і до 20 лютого щомісячно і до закінчення виплати боргу (а.с. 4, 59).

Строк повернення коштів закінчився 20.03.2016 року (при виплаті по 200 євро щомісяця, починаючи 15.02.2015 року, з урахуванням періоду сплати з 15 по 20 число кожного місяця), однак борг позивачці ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 не повернутий.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Свистун Юлії Леонідівни не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст.638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Крім того, статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як це передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 09.01.2015 року між позивачкою ОСОБА_1 (в розписці прізвище ОСОБА_1 , змінила його на ОСОБА_1 17.04.2018 року) та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір позики, відповідно до умов якого позивачка передала у власність відповідачу, а останній отримав грошові кошти в сумі 2500 євро та зобов`язався повертати їх рівними частинами по 200 євро + 3% річних щомісячно. У випадку не розрахунку ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10%. Вказаний факт підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 , в присутності свідка ОСОБА_5 , розпискою. Оплата мала здійснюватися з 15 лютого і до 20 лютого щомісячно і до закінчення виплати боргу (а.с. 4, 59).

Строк повернення коштів закінчився 20.03.2016 року (при виплаті по 200 євро щомісяця, починаючи 15.02.2015 року, з урахуванням періоду сплати з 15 по 20 число кожного місяця), однак борг позивачці ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 не повернутий.

При цьому, з укладеного між сторонами Договору від 09.01.2015 року (розписка) вбачається, що ним передбачено, що у випадку не розрахунку процент збільшується до 10%. Однак ця умова не визначає точно з якого саме часу збільшуються відсотки, оскільки не зрозумілим є словосполучення «у випадку не розрахунку», що саме мали на увазі сторони під час укладення такого договору, чи це прострочення щомісячного платежу, а чи це - не повернення всього боргу. Більш чіткого визначення з якого саме моменту збільшуються відсотки до 10% умови договору не містять.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про те, що позивач не довів вимоги щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 відсотків за Договором позики від 09.01.2015 року саме у розмірі 10% щомісячно.

Отже, з огляду на зміст розписки, колегія суддів приходить до висновку про те, що передбачена у розписці умова «в разі не розрахунку процент збільшується до 10%» є незрозумілою та не містить чіткого визначення з якого саме моменту збільшуються відсотки до 10%.

Посилання апелянта на те, що рішення суду 1 інстанції є частково несправедливим, в зв`язку з тим, що ним невірно тлумачено умови розписки в частині стягнення 10% в разі неповернення боргу, та як наслідок, невірно здійснено розрахунок нарахування процентів в розмірі 3% за користування коштами, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

18 квітня 2018 року Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17 (ЄДРСРУ № 73500675) визначив алгоритм дій суду при неможливості тлумачення правочину або його частини за допомогою загальних підходів, визначених діючим законодавством України.

Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказала, що відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Суд зазначив про принцип сontra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Таким чином, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягнення боргу та відсотків (3% щомісячно, які передбачені договором) за період з 21.03.2015 року і до 20.03.2016 року (до закінчення строку договору) в загальній сумі 3162,5 євро, що станом на день винесення рішення згідно курсу НБУ еквівалентно 86278 грн. 33 коп., з яких: позика - 2300 євро та відсотки 862,5 євро.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Свистун Юлії Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 16 січня 2019 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.В. Нерушак