КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Коренюк А.М.
Номер провадження № 22-ц/824/1641/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірієва Олена Сергіївна, житлово-будівельний кооператив «Автотранспортник - 9» про визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірієва Олена Сергіївна, житлово-будівельний кооператив «Автотранспортник - 9» про визнання права власності на майно в порядку спадкування, відповідно до якого, просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , за життя яким не було складено заповіту, тому спадкування відбувається за законом.

06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. за його заявою, як спадкоємця першої черги, було заведено спадкову справу за № 02/2016 щодо майна померлого ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що 26 червня 2016 року ним було подано заяву про прийняття спадщини щодо майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , проте постановою нотаріуса від 27 червня 2016 року було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно.

Позивач зазначає, що згідно довідки, виданої 31 травня 2018 року Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», спадкова квартира - АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі довідки, виданої ЖБК «Автотранспортник-9» №058 від 22 вересня 1994 року.

Відповідно до довідки №058 від 22 вересня 1994 року ОСОБА_3 повністю вніс пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 та є власником квартири.

З врахуванням того, що оформити свої майнові права на квартиру у нотаріальному порядку він позбавлений можливості, ОСОБА_1 просив у судовому порядку визнати за ним право власності на дану квартиру в порядку спадкування за законом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційнускаргу, відповідно до якої просив скасувати дане рішення місцевого суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі та визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_3 .

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що посилання суду першої інстанції на ненадання позивачем доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема оригіналів документів на які посилається, є хибним, адже ним надані копії, які завірені у порядку, встановленому чинним законодавством, які відповідачем не оспорюються.

Апелянт вказує, що, відхиляючи довідку ЖБК «Автотранспортник-9» №058 від 22 вересня 1994 року через її нечитабельність, судом також не враховано інформаційну довідку КП «КМБТІ» від 31 травня 2018 року, в якій зазначено, що право власності зареєстровано за померлим ОСОБА_3 саме на підставі довідки № 058 від 22 вересня 1994 року.

В апеляційній скарзі також вказано, що судом не було роз`яснено учасникам справи наслідків не заявлення клопотання про витребування спадкової справи, не було вказано на недостатність, на думку суду, наданих позивачем документів, та суд першої інстанції з власної ініціативи також не витребував копію спадкової справи, а тому посилання в рішенні на відсутність копії спадкової справи не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача - ОСОБА_2 який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем у справі належними та допустимими доказами не доведено позов, а надані позивачем письмові докази не посвідченні належним чином та є нечитабельними, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 25 вересня 2018 року (а.с.15).

Позивач у справі ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 06 травня 1999 року ( а.с. 12).

На підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. було заведено спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_3 та в подальшому 17 квітня 2018 року видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на транспортний засіб "CHEVROLET CRUZE", а у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , приватним нотаріусом КМНО Пірієвою О.С. було відмовлено у зв`язку з відсутністю відомостей про дане нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що постановлено постанову 27 червня 2018 року. Роз`яснено про право позивача вирішити вказане питання у судовому порядку ( а.с. 10, 11)

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом.

Відповідно до ст.ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду на захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Постановою Кабінету Міністрів Української РСР "Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу" затвердженої Постановою КМ УРСР № 163 (163-91-п) від 22.08.1991 року визначено, що житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

За змістом ст. 15 Закону України "Про власність", введеного в дію 15 квітня 1991 року (втратив чинність з 20 червня 2007 року) та ч. 3 ст. 384 ЦК України член житлово-будівельного кооперативу після повної сплати пайового внеску набуває права власності на квартиру.

Згідно із положеннями п. п.5-1, 6, 6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи № 9 від 18 вересня 1987 року, в редакції, яка була чинна на час сплати пайового внеску, судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Отже, член житлово-будівельного кооперативу набуває право власності на нього з моменту сплати пайового внеску у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, пайовий внесок за квартиру ОСОБА_3 було внесено у повному обсязі 13 липня 1992 року, що підтверджується довідкою № 058 виданою 22 вересня 1994 року ЖБК «Автотранспортник -9» м. Києва( а.с. 17) .

Відповідно до інформаційної довідки КВ-2018 №19720 від 31 травня 2018 року, виданої Комунальним підприємством КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.16).

Вище вказані обставини відповідачем у справі - Київською міською радою, не заперечувалися.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Порядок та умови прийняття спадщини визначено нормами ст. 1268 ЦК України.

Відповідно до гл.7 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається громадянинові за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно ж ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, вимоги спадкоємця про визнання права власності на спадкове майно можуть бути предметом розгляду судом після завершення процедури нотаріального розгляду письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, яка завершується винесенням нотаріусом відповідної постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

З врахуванням викладених обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскільки за життя ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , то після його смерті позивач у справі має право на спадкування за законом вказаного майна, тому його позов є обґрунтованим.

Посилання суду першої інстанції щодо не доведеності позивачем своїх вимог належним та допустимими доказами, спростовується наданими до позовної заяви письмовими доказами, які посвідченні у порядку, визначеному ч.3-5 ст. 95 ЦПК України ч. 9 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» .

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених вище обставин колегія суду приходить до висновку про обґрунтованість поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги, а тому рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням у вказаній справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, ст.1218, 1268, 1298 ЦК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити у вказаній справі постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , прож. АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , яким помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Мотивований текст постанови виготовлено 15 січня 2020 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв