справа № 631/75/19
провадження № 2/631/143/20
16 січня 2020 року селище міського типу Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Трояновської Т. М.,
за участі секретаря судового засідання М`ячиної Ю.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 03 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір без номеру, шляхом підписання Заяви, згідно якої відповідач отримав кредит у розмірі 6000 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.
Як зазначив представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому договором, проте позичальник свої зобов`язання за договором, відповідно до положень частини 1 статті 1054, статтей 526, 527 та 530 Цивільного процесуального кодексу України, не виконав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник - ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області від 30 січня 2015 року.
Представник позивача посилається на те, що спадкоємці ОСОБА_2 мали право подати заяву про прийняття спадшщини або про відмову від спадщини у строк з 28 січня 2015 року по 28 липня 2015 року.
Спадкоємцем, який постійно проживав з позичальником, ОСОБА_2 , є його батько, ОСОБА_1 , який згідно статтей 608, 1218, 1219 Цивільного кодексу України має відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», оскільки, як зазначив представник банку, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті.
Ну думку представника позивача, вказана обставина підтверджується копіями паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , де зазначено їх адресу реєстрації: АДРЕСА_1 .
На виконання вимог частини 2 статті 1281 Цивільного кодексу України 27 листопада 2015 року позивачем як кредитором ОСОБА_2 була направлена претензія до Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області.
22 грудня 2015 року банк отримав відповідь від Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися та спадкова справа після смерті ОСОБА_2 була заведена на підставі претензії Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».
09 листопада 2018 року Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» на адресу спадкоємця - відповідача по справі ОСОБА_1 було направлено лист - претензію кредитора щодо необхідності погашення заборгованості після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємця, який проживав разом із ним на час відкриття спадщини.
Однак, до теперішнього часу, сума боргу в добровільному порядку не погашена, у зв`язку з чим представник позивача змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення зазначених коштів у судовому порядку, оскільки вважає, що відповідач згідно вимог частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України прийняв спадщину, так як не відмовився від неї протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, та відповідно до положень статті 1282 Цивільного кодексу України зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора.
Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. В наданому до позову клопотанні представник позивача вказує, що підтримує позовні вимоги в цілому, просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у повному обсязі, зазначає, що розгляд справи може відбутися без представника банку, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відсутні, проти заочного розгляду справи не заперечують.
Відповідач у судові засідання, що були призначені на 19 березня 2019 року, 03 травня 2019 року, 24 травня 2019 року, 21 червня 2019 року, 11 липня 2019 року, 22 серпня 2019 року, 18 вересня 2019 року та 12 грудня 2019 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до приписів Цивільного процесуального законодавства України, судові повістки були повернуті на адресу суду з відміткою відділення Укрпошти «за закінченням терміну зберігання»
Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України ОСОБА_1 не подав.
З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України).
Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення.
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
З матеріалів справи судом встановлено, що 03 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», який в подальшому юуло перейменовано в Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір шляхом підписання ОСОБА_2 анкети - заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», за змістом якої останній погодився з тим, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, «Умовами і правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті: http:privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві (а. с. 6).
Відповідно до положень частини 1 та частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення факту підписання вказаної вище заяви про отримання банківських послуг.
Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі.
Таким чином, відповідно до даного договору ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 6000 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом згідно умов договору.
Отже, між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України.
Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.
Судом встановлено, що позивач виконав усі взяті на себе зобов`язання, встановивши ліміт на кредит позичальника. Проте, ОСОБА_2 було порушено зобов`язання, встановлені умовами кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором. Таким чином, умови кредитного договору щодо дати кінцевого розрахунку по погашенню кредиту, процентів та щомісячної комісії позичальником були порушені. Так, відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладений між сторонами по справі кредитний договір, за своєю правовою природою, є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язав (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України).
Положеннями статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Приписи частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплатити проценти, належні йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
При цьому, згідно вимог статтей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України у встановлений строк.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями статті 611 Цивільного кодексу України. Так, згідно вищевказаної норми права, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами по справі виникли кредитні правовідносини, відповідно до яких ОСОБА_2 отримавши від банку кошти у кредит, своїх зобов`язань з їх повернення і сплати процентів за користування грошима належним чином не виконав.
Як убачається з матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 у віці 35 років помер у місті Харкові, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області 30 січня 2015 року (а. с. 33).
Листом від 16 грудня 2015 року за вихідним № 1065/02 - 14 завідувач Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвська Т. М. повідомила Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про те, що претензія кредитора до спадкоємців ОСОБА_2 отримана та зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 188 від 16 грудня 2015 року, інших заяв до державної нотаріальної контори не надходило (а. с. 37).
Згідно з нормою статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у статті 1219 Цивільного кодексу України (стаття 1218, 1231 Цивільного кодексу України).
Нормами частини 1 та 2 статті 1220 вищевказаного кодифікованого закону України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 Цивільного кодексу України).
Відповідно до положень частини 1 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3 та 4 статті 1268 та статті 1269 Цивільного кодексу України.
Так, згідно із частиною 3 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 Цивільного кодексу України).
Чинне цивільне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 Цивільного кодексу України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 Цивільного кодексу України «Оформлення права на спадщину»).
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 Цивільного кодексу України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.
Згідно зі статтею 1282 Цивільного кодексу Українм спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Разом з тим положення зазначеної правової норми застосовуються у випадку дотримання кредитором положень статті 1281 Цивільного кодексу України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
Статтею 1281 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Отже, встановлені статтею 1281 Цивільного кодексу України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Сплив визначених вищевказаною статтею строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі з єдиним унікальним № 14-53цс18.
З матеріалів справи встановлено, що на підставі претензії Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» направленої 27 листопада 2015 року, тобто протягом одного року від дня настання строку вимоги, Нововодолазькою державною нотаріальною конторою Харківської області була заведена спадкова справа після померлого ОСОБА_2 . Даних про те, чи зверталися спадкоємці останнього із заявами про прийняття спадщини чи відмову від неї матеріали справи не містять. Згідно листа Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області від 16 грудня 2015 року за вихідним № 1065/02 - 14 встановлено, що інших заяв, окрім претензій банку, не надходило.
Положеннями частини 1 статті 1296 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 Цивільного кодексу України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 Цивільного кодексу України є його правом, а не обов`язком, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.
Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 Цивільного кодексу України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.
Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.
Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 Цивільного кодексу спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.
Тобто, законодавець ставить в залежність обов`язок спадкоємців боржника щодо сплати боргу за померлого від розміру одержаного ними у спадщину майна після померлого.
У своєму позові представник банку зазначає, що спадкоємцем боржника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його батько - ОСОБА_1 , який зареєстрований за однією із померлим адресою: АДРЕСА_1 , та у строк, передбачений статтею 1270 Цивільного кодексу України, не звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини. На підтвердження чого представником Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» долучено до матеріалів справи копії паспортів громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 30 грудня 1997 року та громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 17 жовтня 1997 року (а. с. 31, 32).
З цього приводу слід зазначити, що частиною 1 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.
Частиною 2 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України).
Згідно частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За правилами частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При цьому як встановлено положеннями частини 2 та 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 2 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є юридичною особою, представництво інтересів якого в суді здійснюють особи, які мають юридичну освіту, що передбачає знання ними своїх прав та обов`язків у цивільному процесі, якими вони користуються на власний розсуд. Як вже було зазначено вище, суд, дотримуючись принципу диспозитивності розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, що позбавляє його за власною ініціативою збирати докази. Обов`язок доведення обставин на які особа посилається, як на підставу своїх вимог покладається саме на цю особу.
Проте, у наданому до позову клопотанні про розгляд справи за відсутності позивача представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» зазначила, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відсутні. Також враховуючи термін розгляду справи у суді, у позивача було достатньо часу заявити клопотання про витребування доказів, але позивач своїм правом на це не скористався.
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б однозначно свідчили про те, що відповідач є спадкоємцем померлого позичальника на підставі відносин спорідненості. Самі по собі відмітки у паспортах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання за однією адресою, копії сторінок яких надав представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», не свідчать про те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 .
Крім того, позивач не довів, що відповідач за правилами частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України прийняв спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, оскільки з наданих позивачем документів не можливо беззаперечно встановити, що на час відкриття спадщини позичальник та відповідач проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . Також не надано доказів того, що за вказаною адресою на час смерті спадкодавця не були зареєстровані й інші особи, які можуть бути спадкоємцями ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємця обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця за життя на праві власності будь - якого рухомого чи нерухомого майна, яке можна віднести до складу спадщини відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, та його вартості.
Матеріали справи не містять у собі відомостей про майно, одержане відповідачем по справі, ОСОБА_1 , у спадщину після смерті ОСОБА_2 , в межах вартості якого він зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора - Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк». Відсутність інформації щодо вартості майна, отриманого у спадщину, визначеного його ринковою вартістю на час відкриття спадщини, в свою чергу, позбавляє суд можливості вирішити позовні вимоги.
Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», оскільки відсутні передбачені законом підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором зі спадкоємця позичальника, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 1, частина 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).
Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).
Таким чином в даному випадку судові витрати сторонам у справі не відшкодовуються та покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись положеннями статтей 526, 527, 530, 610, 611, 625, 629, 1050, 1054, 1218, 1219, 1268 - 1270, 1273, 1281, 1282, 1297 Цивільного кодексу України, статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 17 - 19, 76 - 81, 83, 128 - 131, 211, 214, 223, 235, частиною 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 268, 272, 273, 280 - 283, 293, 315, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України,
У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», місце знаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570.

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т. М. Трояновська