Головуючий у 1-й інстанції Подліпенець Є.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Володарського районного суду Донецької області від 09 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Подліпенця Є.О., повний текст рішення складено 15 жовтня 2019 року,

по цивільній справі

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на наступні обставини. 02.03.2011р. між банком і відповідачем укладено договір б/н, за яким останній отримав кредит у розмірі 2000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом в заяві. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання, якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Позичальник зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом, однак належним чином зобов`язання по поверненню кредитних коштів не виконані, у зв`язку з чим станом на 30.04.2019р. утворилась заборгованість в сумі 396900,26грн, яка складається з: 5509,05грн - заборгованості за кредитом; 385470,61грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 5920,60грн - заборгованості за пенею та комісією. Просив стягнути з відповідача частину заборгованості за кредитом яка становить 124570,73грн, що складається з: заборгованості за кредитом в сумі 5509,05грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом з 02.03.2011р. по 30.12.2017р. в сумі 119061,68грн.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 53), в якому він не визнав пред`явлених позовних вимог, заперечуючи факт укладення кредитного договору. Втім, відповідач стверджував про отримання ним в неповнолітньому віці платіжної картки АК КБ «Приватбанку» в 2011 році.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 09 жовтня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач укладав кредитний договір будучи неповнолітнім, тобто не мав повної цивільної дієздатності, яка наступає у 18 років, отже не мав права самостійно укладати кредитний договір. Укладений між сторонами договір є нікчемним з моменту його вчинення, як такий, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України, і визнання його недійсним в судовому порядку не вимагається. В матеріалах справи не містяться будь-які документи, які б підтверджували наявність згоди батьків (усиновлювачів, піклувальників) неповнолітньої на той час особи, одержаної банком згідно вимог закону. Крім того, суд констатував, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не містить істотних умов кредитного договору, в ній відсутні дані, що відповідач отримав кредитні кошти і, що між сторонами узгоджувалась процентна ставка за користування кредитом; ці Умови та Правила надання банківських послуг, як не підписані, не можна вважати складовою частиною укладеного договору, а факт ознайомлення відповідача саме з цими Умовами не доведений. Тобто доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору не надано. Підстави для задоволення позовних вимог банку відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі (а.с. 62-77, 99-106) позивач посилається на помилковість висновку суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача утвореної заборгованості за кредитним договором, оскільки до досягнення повноліття відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг 02.03.2011р., уклавши таким чином договір банківського рахунку і виявивши бажання оформлення кредитної картки «Універсальна», що не суперечить нормам чинного законодавства. А лише після досягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 стався старт карткового рахунку № НОМЕР_1 , а кредитний ліміт на карту було встановлено пізніше - 22.11.2013р. в розмірі 2000грн. До листопада 2013 року відповідач не міг користуватись кредитними коштами. В силу ст.ст. 1046, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним між сторонами з моменту передання позичальникові грошей, що сталося в період його повноліття, після чого слідувало зняття кредитних коштів з використанням електронного платіжного засобу, використання сервісу «Оплата частинами», часткове погашення заборгованості, що свідчать про згоду з умовами кредитування. Ураховуючи зазначене, вважав, що суд дійшов помилкового висновку про недійсність укладеного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с. 112-113) наполягає на тому, що на момент укладення кредитного договору він був неповнолітньою особою, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, а тому не мав повної цивільної дієздатності на укладення кредитного договору, який, за таких обставин невідповідності вимогам ст. 203 ЦК України, є нікчемним з моменту його вчинення. Його батьки згоди на укладення кредитного договору не надавали. Розрахунок заборгованості не доведений відповідними доказами, заборгованість пред`явлена йому безпідставно.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи, що є малозначною згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження.

Справа розглядається за участі представника АТ КБ «Приватбанк» - Малервейн М.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги, за відсутністю відповідача ОСОБА_1 , повідомленого про дату і час розгляду справи, від якого надійшов відзив на апеляційну скаргу (а.с. 112-113). Неявка відповідача згідно із положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, 02.03.2011р. відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», де зазначено, що дана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складають між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с. 8-9).

Банком розраховано заборгованість позичальника ОСОБА_1 , яка станом на 30.04.2019р. складає загальну суму 396900,26грн. Проте, банком пред`явлено позовну вимогу про стягнення частини суми заборгованості, що загалом становить 124570,73грн, і складається з: заборгованості за кредитом - 5509,05грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом з 02.03.2011р. по 30.12.2017р. - 119061,68грн (а.с. 6-7).

На момент укладення договору 02.03.2011р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був неповнолітнім - відповідачеві було 17,5 років (а.с. 33).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину (ч. 1 ст. 30 ЦК України), а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.

Відповідно до частини першої статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Нормами частини 1 статті 32 ЦК України визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами (п. 1); самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку) (п. 4).

За положеннями ч.ч. 2, 4 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

02.03.2011 року ОСОБА_1 , у віці 17,5 років, підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. На підставі вказаної анкети-заяви відповідач пройшов ідентифікацію у відділенні ПАТ КБ "Приватбанк". Відомості про нарахування кредитного ліміту в період неповноліття відповідача відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника.

Тобто, в конструкції наведеної норми обов`язкова умова отримання згоди органу опіки та піклування та батьків на розпорядження неповнолітнью особою грошовими коштамим стосується обставини, коли ці кошти де-факто внесені на рахунок цієї особи.

В даному ж випадку, вже після досягнення ОСОБА_1 повноліття (25 серпня 2011 року) йому було встановлено кредитний ліміт на картку, а саме 22.11.2013р. встановлено кредитний ліміт в розмірі 2000грн., та відповідач почав користуватися карткою з наступного дня 23.11.2013р., також після досягнення повноліття, що вбачається з виписки по картковому рахунку (а.с. 74-77). Тобто, розпорядження ОСОБА_1 грошовими коштами кредитного ліміту, використання якого на умовах платності в обсязі 30% річних ним було узгоджено своїм підписом (а.с. 102) сталося в повнолітньому віці позичальника - з 23.11.2013р. (а.с. 74).

Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" (а.с. 73), скрін-шотів із зображенням позичальника ОСОБА_1 (а.с. 103-105), дійсність яких не спростована відповідачем, після досягнення повноліття відповідач за цим договором про надання банківських послуг від 02.03.2011р. отримував ще дві нові картки 05.02.2013р. (№ НОМЕР_6 ), 21.11.2013р. (№ НОМЕР_7 ).

Оскільки відповідач вже був ідентифікований 02.03.2011р. при укладенні кредитного договору, то під час перевипуску карток підписання нової анкети-заяви не вимагалося (пункт 2.7 постанови НБУ від 17.12.2003 року "Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах").

Тож, істотною обставиною для розв`язання виниклого спору є те, що кредитний ліміт нараховано 22.11.2013р. і видано банком 21.11.2013р. технічний інструмент для фізичного використання грошових коштів позичальникові ОСОБА_1 (картка № НОМЕР_4 ), коли він був вже повнолітнім (а.с. 72, 74зв.). На ці обставини, значущі в контексті положень абзацу 2 частини 1 статті 1046, статті 1054 ЦК України, за якими кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей, суд не зважив, що призвело до неправильного розв`язання спору.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини 1 статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

За змістом положень ч. 1 ст. 221 ЦК України правочин, правочин вважається схваленим, якщо ці особи (батьки (усиновлювачі) або один з них, з ким проживає дитина, або опікуном) дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

До того ж, згідно ч. 2 ст. 222 ЦК України, правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, є за своєю природою оспорюваним і може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Так, згідно правового висновку, який викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 цього Кодексу тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Вимоги про визнання правочину недійсним на підставі статей 221 - 223 ЦК можуть заявлятися як батьками (усиновлювачами), опікуном чи піклувальником, а також бабою і дідом (частина друга статті 258 Сімейного кодексу України), так і будь-якою заінтересованою особою, а також самою неповнолітньою особою або особою, цивільна дієздатність якої обмежена, відповідно до частини другої статті 29 ЦПК (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Тобто, передбачені статтею 222 ЦК України недійсні правочини належать до категорії оспорюваних. Сама по собі відсутність згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників на вчинення правочину ще не робить його недійсним. Згода може бути надана й після вчинення правочину, за винятком тих випадків, коли законом вимагається обов`язкова письмова згода до укладення правочину, наприклад, щодо транспортних засобів або нерухомого майна (статті 32 ЦК). Причому допускається як надання прямої згоди (у письмовій формі, якщо це вимагається законом), так і схвалення правочину шляхом непред`явлення батьками (усиновлювачами) або піклувальниками неповнолітнього претензії другій стороні протягом одного місяця з моменту, коли ці особи дізналися про вчинення неповнолітнім правочину (частина перша статті 221 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_1 не надано суду доказів про те, що його батьки, дізнавшись про вчинення правочину, заявили претензії до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з приводу укладення правочину сином без їх згоди.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 подавався до суду позов з оспорювання договору від 02.03.2011р., і на ці обставини суд першої інстанції не звернув уваги, не проаналізувавши в достатньому обсязі норми матеріального права, що регулюють питання, пов`язані із дійсністю правочинів. Також і не здобуто доказів звернення батьків відповідача або органу опіки та піклування про обмеження ОСОБА_1 ще в період його неповноліття самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити його цього права.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази про визнання укладеного відповідачем 02.03.2011р. кредитного договору недійсним, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, предявлених до особи, яка на момент укладення договору не мала повної цивільної дієздатності, є помилковим.

Відтак, твердження в рішенні суду і доводи відзиву відповідача на апеляційну скаргу про нікчемність апріорі з моменту його вчинення укладеного між сторонами договору, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України, безвідносно до його оспорювання стороною, не є правильними з правової точки зору.

А доводи апеляційної скарги відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (абз. 1 ч. 2 ст. 376 ЦПК України), зокрема статей 31, 32 ЦК України, як підстави для відмови у задоволенні позову, є обґрунтованими.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність між сторонами відносин, що виникають з кредитного договору. Суд наголосив, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не містить істотних умов кредитного договору, в ній відсутні дані, що відповідач отримав кредитні кошти і, що між сторонами узгоджувалась процентна ставка за користування кредитом; ці Умови та Правила надання банківських послуг, як не підписані, не можна вважати складовою частиною укладеного договору.

Однак, в ході апеляційного перегляду справи встановлено, укладений між сторонами кредитний договір становлять декілька формулярів, що сукупно визначають кредитний ліміт і обсяг плати за користування ним: анкета-заяві відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку договір про надання банківських послуг № б/н, включаючи обрання виду платіжної картки «Кредитка Універсальна» (а.с. 8) та Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка була підписана позичальником 02.03.2011р. (а.с. 102), старт використання картки трапився з 22.11.2013р., в цій Довідці сторонами договору була узгоджена процентна ставка за користування кредитними коштами на рівні 2,5% в місяць або 30% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - 08/17 (а.с. 72), що в сенсі ст. 628 ЦК України є обов`язковим до виконання ОСОБА_1 .

З виписки по руху коштів по рахунку позичальника вбачається активне користування ОСОБА_1 кредитними коштами у вигляді оплати товарів в магазинах, в тому числі оплати товару частинами, зняття готівки в банкоматах, поповнення готівкою в терміналах самообслуговування (а.с. 74-77). Відомості про оспорення позичальником вказаних у виписці транзакцій відсутні.

Наданими документами, в тому числі і до суду апеляційної інстанції, спростовується висновок суду щодо непідтвердження позивачем факту укладення між сторонами кредитного договору.

Не з`ясувавши в повному обсязі вказаних істотних обставин справи, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Між тим, за обсягом наявних у справі доказів, що вказують на права і обов`язки сторін, правове унормування виниклих по справі кредитних відносин, наявні підстави для часткового задоволення висунутих банком до відповідача вимог.

Так, у статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, сторони, укладаючи кредитний договір у складі договору про надання банківських послуг узгодили тип кредитної лінії - відновлювальна, плату за користування кредитними коштами в розмірі 2,5 % щомісячно або 30% річних, а також, отримавши 22.11.2013р. платіжну картку, позичальник погодив наданий йому кредитний ліміт в розмірі 2000грн. Використання кредитного ліміту з його перевищенням до суми 5509,05грн (тіло боргу), вбачається з викопіювання по руху коштів по картках позичальника (а.с. 74-77). І цю суму позичальник відповідно до ст.ст. 526, 628, 1049, 1054 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві, а у даному випадку неврегулювання спору між сторонами в позасудовому порядку, ця сума основного боргу підлягає стягненню з позичальника на користь банку.

Оспорюючи виставлену банком заборгованість, відповідач доказів належного виконання взятих на себе грошових зобов`язань не надав, не спростував розрахунок заборгованості, вчинений банком.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З розрахунку заборгованості (а.с. 6-7), даних по руху коштів по картковому рахунку (а.с. 74-77), вбачається об`єктивно підтверджена заборгованість по процентам за користування кредитними коштами за період з грудня 2013 року по 31.08.2017р. (кінцевий термін сплати всіх обумовлених кредитним договором платежів згідно визначеного в карті кінцевого терміну її дії - а.с. 72) за обумовленою в Довідці процентною ставкою 2,5% щомісяця або 30% річних, що розраховуються виходячи з 360 днів, і в грошовому виразі становить 6016,73грн (борг по процентам за період 23.11.2013р.-15.05.2014р. 360,77грн. + борг за період 16.05.2014р.-31.08.2017р. в розмірі 5509,05:100%х30%:360днівх1232дн=5655,96грн).

Зважаючи на викладене, вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам підлягають задоволенню частково - з позичальника ОСОБА_1 належить до стягнення на користь кредитора АТ КБ «Приватбанк» 6016,73грн.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, таке рішення згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вказаних вимог згідно із вищенаведеним мотивуванням на загальну суму доведеної заборгованості 11525,78грн. (5509,05+6016,73). А в задоволенні решти вимог банку слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано і за новим рішенням частково стягується заборгованість по основній сумі боргу (тіло боргу), то підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви частково, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Так, заявлено позивачем позов з ціною 124570,73грн або 100%; задоволено позов банку за наслідками розгляду справи судом першої і апеляційної інстанції на суму 11525,78грн. (5509,05+6016,73) або 9,25%. Судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 за подання позовної заяви банком, становить 177,69грн. (9,25% від сплаченого судового збору за подання позовної заяви 1921грн.).

За наслідками апеляційного розгляду з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» частково витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі, пропорційному до задоволеної частини, що в грошовому виразі становить 266,54грн (9,25% від сплаченого збору 2881,50грн).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 09 жовтня 2019 року скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (, юридична адреса: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.03.2011р. в розмірі 11525 (одинадцять тисяч п`ятсот двадцять п`ять) гривень 78 копійок та у відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 177 (сто сімдесят сім) гривень 69 копійок.

В задоволенні решти вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" витрати по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 266 (двісті шістдесят шість) гривень 54 копійки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 січня 2020 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко