КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/9438/19 Головуючий у І інстанції - Горбенко Н.О. №22-ц/824/719/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сушко Л.П., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Покраси В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 29 серпня 2019 року у справі за позовом ПрАт СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційний витрат , 3% річних за фактичне користування послугами,-

В С Т А Н О В И В:

у травні 2019 рорку позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що на його балансі знаходяться напівпідземні гаражі на 58 машиномісць на дільниці АДРЕСА_1 . Відповідач є власником гаражного боксу під НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 та є споживачем наданих підприємством «Спільне підприємство «Партнер» послуг. В порушення норм діючого законодавства відповідач не виконує своїх обов`язків по своєчасному внесенню плати за користування гаражними боксами, внаслідок чого утворилась заборгованість , яку, після збільшення позовних вимог (а.с. 151-153), просв стягнути з ОСОБА_1 в розмірі 8880,00 грн., інфляційні втрати 389,35 грн., 3 % річних 110.46 грн. за період з вересня 2018 року по 12 серпня 2019 року включно, а також судові витрати 5 421,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» 8880,00 грн. основного боргу, інфляційні втрати 389,35 грн., 3 % річних 110.46 грн., судові витрати 5 421,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, внаслідок недостатнього і неправильного дослідження доказів та всіх обставин справи в їх сукупності, а також вибіркової оцінки доказів, наданих до суду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховані обставини того, що позивач здійснює підприємницьку діяльність по зберіганню транспортних засобів за адресою: АДРЕСА_1 у будівлі напівпідземного гаража на 58 гаражних боксів, яка є приватним нерухомим майном фізичних осіб, в тому числі і відповідача як власника гаражного боксу НОМЕР_1. Проте, щоб використовувати будівлю для своєї діяльності, позивач повинен мати право власності на дану будівлю. Між сторонам відсутні зобов`язальні відносини. Відсутні докази надання послуг. Не встановив суд, які послуги надає позивач. У позивача відсутні права на земельну ділянку під будівлею. Правовідносини не врегульовані нормами матеріального права, які застосовані судом.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі розпорядження Ленінградської РДА в м. Києві №1041 від 29.07.1996 «Про будівництво напівпідземних гаражів-автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі», ПрАТ СП «Партнер» виконувало роботи з будівництва напівпідземних гаражів на житловому масиві Біличі.

На підставі інвестиційно-підрядного договору № 4 від 20.05.1997 р. СП «Партнер», що діяв як інвестор-підрядник, здійснив фінансування і виконання будівництва напівпідземної автостоянки-гаражу на ділянці АДРЕСА_1 .

Управління капітального будівництва КМДА передав на баланс позивачу напівпідземні гаражі.

Відповідно до витягу з рішення Київської міської ради від 18.03.2004 р. №125/1335, СП «Партнер» передано в довгострокову оренду на 25 р. земельну ділянку для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів по АДРЕСА_1 .

На підставі розпорядження Ленінградської РДА м. Києва № 846 від 22.09.1999 «Про прийняття в експлуатацію об`єктів комунального призначення у Ленінградському районі м. Києва», акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва від 29.05.1999 р. позивачу передано в експлуатацію напівпідземні гаражі на 58 машино-місць на ділянці АДРЕСА_1.

24.10.2005 р. між СП «Партнер» та ОСОБА_1 укладено договір № 710 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до п. 1.1 якого підприємство бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_2 встановленого на земельній ділянці відведеній СП «Партнер» на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_1 , а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону майна та на експлуатаційні витрати на умовах цього договору.

ОСОБА_1 було відомо про наявність договору № 710 від 24.10.2005 року на експлуатацію та обслуговування та про необхідність його переукладання.

Також встановлено, що 31.07.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування гаражного боксу, відповідно до якого відповідач стала власником гаражного боксу НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 .

ПрАП СП «Партнер» є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зобов`язаний нести витрати зі сплати обов`язкових платежів, передбачених чиним законодавством, а також є експлуатаційною організацією, яка надає послуги з охорони місць зберігання автомобілів.

Наказом позивача № 88 від 31.07.2015 року позивачем затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машино-місця у розмірі 450,00 грн. А після чергового зростання цін та мінімальної заробітної плати, станом на 01 січня 2017 року згідно з наказом № 124 від 30.12.2016 року затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машино-місця у розмірі 600,00 грн. Згідно наказу № 104 від 22.12.2017 року затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машино-місця у розмірі 720,00 грн. Згідно наказу № 101 від 28.12.2018 року затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машино-місця у розмірі 750,00 грн.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати внесків на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право кредитора вимагати сплати грошей за надані послуги. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим в нього утворилася заборгованість перед Товариством, яка підлягає стягненню із застосуванням положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Правильність зробленого позивачем розрахунку щомісячних внесків, які підлягають сплаті відповідачем, а також розміру заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань ОСОБА_1 не спростовано.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Подані позивачем письмові докази свідчать про те, що Приватне акціонерне товариство «Спільне підприємство «Партнер» є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зобов`язаний нести витрати по сплаті обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством, а також є експлуатаційною організацією, яка у тому числі надає послуги з експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража, до якого входить приміщення гаражного боксу НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , та до яких включаються послуги із забезпеченням об`єкта електроенергією, здійснення обслуговування об`єкта, проведення ремонтних робіт та сплати податків, зборів (обов`язкових платежів).

Відсутність відповідного договору між споживачем експлуатаційних послуг та їх виконавцем не є підставою для не стягнення заборгованості з оплати таких послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Колегією суддів встановлено, що позивач забезпечує експлуатацію напівпідземного гаража за адресою: АДРЕСА_1 , та надає щомісячно експлуатаційні послуги споживачу ОСОБА_1 , яка є власником гаражного боксу НОМЕР_1 , який розташований у напівпідземному гаражі за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач користується гаражним боксом НОМЕР_1 та споживає надані послуги, а тому вчинені дії сторонами підтверджують існування фактичних договірних відносин по наданню експлуатаційних послуг. Оскільки такі послуги надавалися Приватним акціонерним товариством «Спільне підприємство «Партнер» своєчасно і в повному обсязі, тому споживач (власник майна) зобов`язаний їх оплатити.

При обрахуванні суми заборгованості за експлуатаційні послуги колегією суддів в основу розрахунків покладається щомісячні затрати, визначені та затверджені генеральним директором Приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер», у планових детальних калькуляціях станом на 01 січня 2017 року та станом на 01 січня 2018 року (а.с. 27, 30 том 1). А також наказом позивача № 88 від 31.07.2015 року, яким затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машино-місця у розмірі 450,00 грн. А після чергового зростання цін та мінімальної заробітної плати, станом на 01 січня 2017 року - наказом № 124 від 30.12.2016 року, яким затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машино-місця у розмірі 600,00 грн. Наказом № 104 від 22.12.2017 року, яким затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машино-місця у розмірі 720,00 грн. Наказом № 101 від 28.12.2018 року, яким затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машино-місця у розмірі 750,00 грн.

Таким чином за заявлений позивачем період виникла заборгованість з 01 серпня 2018 року по 12 серпня 2019 року сума основного боргу становить розмір 8880 грн.

Оскільки на правовідносини, що виникли у сторін поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, тому колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за вказаний період інфляційних втрат в сумі 389,35 грн. та трьох відсотків річних - 110,46 грн. від основного боргу, який становить розмір 8880 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 977 ЦК України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу. Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).

За змістом статей 208, 218, 936, 937 ЦК України недодержання сторонами письмової форми угоди не позбавляє їх права у разі виникнення спору доводити наявність останньої іншими засобами доказування, до яких можуть бути віднесені, зокрема письмові докази (розписки, чеки, платіжні доручення та ін.).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що проста письмова форма договору зберігання в залежності від речі, що передається на зберігання, та виду діяльності зберігача, може мати вигляд квитанції, чеку, чи іншого документа, яким може бути журнал.

Встановивши, що ОСОБА_1 як новий власник фактично користувалася гаражним боксом, а ПрАТ СП «Партнер» здійснювало зберігання й охорону майна та несло експлуатаційні витрати на його утримання, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати внесків на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право кредитора вимагати сплати грошей за надані послуги, у зв`язку з чим дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не укладала з Товариством будь-яких договорів, а тому між сторонами відсутні договірні зобов`язання, не заслуговують на увагу, оскільки зберігання автотранспортних засобів здійснювалося ПрАТ СП «Партнер» як суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим такий договір є публічним. Правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. При цьому факт відсутності договору зберігання автотранспортних засобів сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, якщо особа фактично користувалася ними.

Аргументи скарги щодо відсутності в позивача права користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж відповідача, спростовуються рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335, згідно з яким ПрАТ СП «Партнер» надано в довгострокову оренду (строком на 25 років) земельну ділянку для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів по АДРЕСА_1 .

Посилання заявника на те, що у ПрАТ СП «Партнер» відсутня ліцензія та дозвіл на обслуговування гаражів, є неспроможними, оскільки Товариство як суб`єкт господарювання здійснювало свою діяльність з надання послуг із зберігання автотранспортних засобів на підставі Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року N 115 (далі - Правила зберігання), які не передбачають імперативного обов`язку отримання ліцензії та спеціального дозволу.

Доводи касаційної скарги про те, що калькуляція витрат не є належним доказом, оскільки відображає лише умови зміни розміру внесків, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Пунктом 15 Правил зберігання передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства.

ПрАТ СП «Партнер» визначало розмір внесків та відображало їх розрахунок у плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця на автостоянці, з урахуванням змін у нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини з оплати праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, в тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Правильність зробленого позивачем розрахунку щомісячних внесків, які підлягають сплаті відповідачем, а також розміру заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань, ОСОБА_1 не спростовано.

Обставини справи встановлені судом першої інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 29 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 15 січня 2019 року

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

Я.С. Мельник