___________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1203/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Якубовській О.В.

За участю представників сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвоката Рудольф К.С.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс Алла Борисівна про визнання угод недійсними,-

ВСТАНОВИВ,

31.10.2019 року до Київського райсуду м.Одеси надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. про визнання правочинів недійсними. У відповідності до положень ст.33 ЦПК України позов розподілено судді Калашніковій О.І. Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року позов прийнято до провадження, по справі відкрите загальне позовне провадження і справу призначено до підготовчого судового засідання.

На стадії підготовчого судового засідання позивач неодноразово надавав заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог, про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів і вимагав визнати недійсними договори купівлі-продажу житлових будинків, що були укладені 07.10.2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та між ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 , і ОСОБА_5 . В заяві про збільшення позовних вимог від 14.09.2020 року позивач у якості відповідача зазначив ОСОБА_6 . Направлена копія позову ОСОБА_6 повернута поштовим відділенням з відміткою про смерть відповідача. Копію актового запису про смерть ОСОБА_6 з Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану суд отримав 01.10.2020 року. Витребувана від нотаріуса копія спадкової справи до суду надійшла 11.11.2020 року. З матеріалів спадкової справи убачається спадкоємцем до майна ОСОБА_6 є його дочка ОСОБА_4 , яка 07.10.2015 року при укладанні договору купівлі-продажу діяла від імені батька на підставі довіреності.

В судовому засіданні представник ТОВ «Водолій» - директор Зверєв А.О., підтримуючи позов, вимагав ухвалити судове рішення про визнання договорів купівлі-продажу житлових будинків недійсними, посилаючись на положення ст.234 ЦК України, що визначає фіктивність правочинів.

Відповідачі (їх представники) позовні вимоги ТОВ «Водолій» не визнали і стверджували, що позовні вимоги ТОВ «Водолій» є недоведеними і тому не підлягають задоволенню. Окрім того, ОСОБА_5 27.02.2020 року надала до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог ТОВ «Водолій».

Приватний нотаріус Брандіс А.В. - третя особа без самостійних вимог надала заяву про вирішення спору за її відсутності.

Суд вислухав учасників процесу, вивчив матеріали справи і встановив:

На підставі договору купівлі-продажу від 3.04.2001 року ТОВ «Водолій» є власником 26/100 частин домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 . У власність ТОВ «Водолій» перейшли будівлі і споруди загальною площею 659,1 кв.м., що розташовані на земельній ділянці площею 10434 кв.м. по АДРЕСА_1 . Рішенням Одеської міськради №3052-ХХІІІ від 28.12.2001 року з користування ТОВ «Водолій» (за його згодою) вилучено земельну ділянку площею 0,7820 га за адресою АДРЕСА_1 ; змінено цільове призначення вилученої ділянки та надано безкоштовно у приватну власність громадянам України земельні ділянки, за рахунок земель, вилучених у ТОВ «Водолій» - для будівництва та обслуговування жилих будинків та господарських споруд. П.П.3.7,3.8 зазначеного рішення земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,0720 га передана у власність ОСОБА_7 , а земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 0,0720 га передана ОСОБА_8 . 8 лютого 2002 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки за цільовим призначенням будування та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

29 серпня 2011 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу передали вищеназвані земельні ділянки у власність ОСОБА_9 , яка 28 грудня 2011 року отримала державні акти на право власності на ці земельні ділянки.

У 2012 році ОСОБА_9 набула право на виконання будівельних робіт з будівництва двох блокованих житлових будинків по АДРЕСА_2 (ділянки № НОМЕР_1 і №8) шляхом декларування початку виконання будівельних робіт.

ОСОБА_9 замість двох окремо розташованих зблокованих будинків побудувала один зблокований будинок з 11 блоків, розміри якого значно перевищують проектні. До того ж, для будівництва ОСОБА_9 використала ще й ділянку, прилеглу до ділянок № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 , яка відноситься до земель міста і перебуває у правомірному володінні і користуванні ТОВ «Водолій».

15 січня 2013 року інспекція ДАБК в Одеській області зареєструвала декларацію про готовність житлового будинку загальною площею 241,4 кв.м. в тому числі житловою 82,4 кв.м. на ділянці № НОМЕР_2 і житлового будинку загальною площею 241,2 кв.м., в тому числі житловою 81,6 кв.м. на ділянці АДРЕСА_3 , зведених ОСОБА_9 .

У період з 2013 року по 02.12.2015 року на розгляді суду перебувала справа за позовом Інспекції ДАБК в Одеській області до ОСОБА_9 про знесення самочинних будівель. Рішення Київського райсуду м.Одеси від 17 квітня 2014 року про задоволення позову Інспекції ДАБК і Ухвала апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року про залишення рішення райсуду без змін скасовані Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 02.12.2015 року із закриттям провадження по справі (спір підлягав вирішенню за нормами КАСУ ).

У цей період часу до Київського райсуду м. Одеси звернулись з позовами ОСОБА_6 і ОСОБА_3 до Одеської міської ради (справи за №520/17517/14-ц і за №520/17520/14-ц) про визнання права власності на самочинно збудовані житлові будинки. Заочним рішенням Київського райсуду м.Одеси від 02 лютого 2015 року визнано право власності за ОСОБА_6 на самочинно збудований житловий будинок літ. «А», «А1», «А2» загальною площею 356 кв.м., житловою 204,4 кв.м. по АДРЕСА_4 . Заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від від 02 лютого 2015 року визнано право власності за ОСОБА_3 на самочинно збудований житловий будинок літ. «А», «А1», загальною площею 237,9 кв.м., в тому числі житловою 136,5 кв.м. по АДРЕСА_5 .

07 жовтня 2015 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 (дочка ОСОБА_9 ) купила житловий будинок літ. «А,А1», загальною площею 237,9 кв.м. по АДРЕСА_5 договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Брандіс А.Б.

07 жовтня 2015 року ОСОБА_6 (від його імені по довіреності діяла дочка ОСОБА_4 ) продав, а ОСОБА_5 купила житловий будинок літ. «А,А1,А2» по АДРЕСА_4 загальною площею 356 кв.м.- договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Брандіс А.Б.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.11.2016 року задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Водолій», заочне рішення Київського райсуду м. Одеси від 02.02.2015 року по справі №520/17517/14-ц скасоване і ухвалене нове рішення про відмову ОСОБА_6 у задоволенні позову. Постановою Касаційного цивільного суду від 25.07.2018 року касаційна скарга ОСОБА_6 залишена без задоволення і рішення апеляційного суду без змін.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.01.2017 року задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Водолій», заочне рішення Київського райсуду м.Одеси від 02.02.2015 року по справі №520/17520/14-ц скасоване і ухвалене нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову. Постановою Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення і рішення апеляційного суду без змін.

Позивач доводить, що договори купівлі-продажу житлових будинків, укладені ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , є фіктивними, тому як « були вчинені без реального наміру створення правових наслідків, які притаманні для договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Так, за фактичним місцем розташування житлові будинки по АДРЕСА_6 фактично знаходяться в межах земельної ділянки, право користування якої належить ТОВ «Водолій»; рішеннями апеляційного суду від 08.11.2016 року і від 19.01.2017 року встановлено, що ні ОСОБА_3 ні ОСОБА_6 не будували відчужувані будинки, а фактичним забудовником була ОСОБА_9 ; реєстрація права власності на житлові будинки в державному реєстрі речових прав на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_6 проведена 05.08.2015 року, а 07.10.2015 року оформлено договори купівлі-продажу цієї нерухомості; ці житлові будинки використовуються як єдиний об`єкт комерційної нерухомості під назвою Апартаменти «Георг Град», власником якого зареєстрована ОСОБА_9 ».

Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи суд дійшов висновку, що позов ТОВ «Водолій» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ст.4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14;в постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року по справі № 642/4737/16-ц). У силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Кваліфікуючими ознаками договору купівлі-продажу є передання (продаж) майна продавцем та оплата (прийняття) такого майна покупцем.

У даному випадку позивач не довів суду відсутність в учасників договорів купівлі-продажу від 07.10.2015 року наміру створити юридичні наслідки, що закон передбачає для договору купівлі-продажу. Відповідачі ж вчинили дії, що були спрямовані на досягнення правових наслідків, які обумовлені спірними договорами: будівлі перебувають у користуванні і володінні ОСОБА_5 , ОСОБА_5 сплатила грошові кошти за нерухомість ОСОБА_10 і ОСОБА_6 , що вказано в договорах і не спростовано позивачем. На момент укладання договорів купівлі-продажу відчужувачі були правомірними власниками нерухомого майна. Відповідно до 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

ТОВ «Водолій» не є учасником оспорюваних правочинів і не є власником нерухомості, що була предметом цих договорів. Позивач доводить, що оспорювані правочини порушують його товариства право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , оскільки житловий будинок літ.»А,А1» по АДРЕСА_5 і житловий будинок будинок літ.»А,А1,А2» по АДРЕСА_4 розташовані в межах ділянки, право користування якою належить ТОВ «Водолій». Тобто, даний спір виник із земельних правовідносин, які згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Способи захисту прав на земельні ділянки передбачено положеннями статті 152 Земельного кодексу України, згідно з частиною 2 якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

В силу приписів частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною, г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Позивач обрав спосіб захисту шляхом визнання угод недійсними. На підтвердження правильності обраного способу захисту позивач посилається на рішення апеляційного суду Одеської області від 08.11.2016 року у справі №520/17517/14-ц і рішення апеляційного суду Одеської області від 19.01.2017 року у справі №520/17520/14-ц . Вказаними судовими рішеннями встановлено незаконність будівництва житлових будинків по АДРЕСА_7 внаслідок порушення загального порядку будівництва.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідачів, позивач у цій справі наполягає на визнанні договорів відчуження самочинно зведених житлових будинків недійсними, вважаючи, що ділянки, на яких розташовані ці будинку підлягають поверненню ТОВ «Водолій» - законному користувачу земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Але визнання договір купівлі-продажу житлових будинків недійсним не відносить право позивача на користування земельної ділянки, а вимог про приведення земельної ділянки до попереднього стану позивач не заявляв. У даному випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як законний користувач земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні цією ділянкою, зокрема шляхом заявлення вимоги про приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом знесення самочинної будівлі.

З огляду на викладене, суд відмовляє у позові і з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

З урахуванням наведеного правові підстави для застосування строків позовної давності до заявлених вимог відсутні.

Керуючись ст.ст.259,261-263,268 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс Алла Борисівна про визнання угод недійсними залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Дата складання повного тексту судового рішення 11.12.2020 року.

Суддя Калашнікова О. І.