Провадження № 2/175/1432/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Кравченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська до суду надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики для розгляду за підсудністю. В січні 2020 року ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги та просив суд постановити рішення яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики у розмірі 10000 доларів США, 3% річних в розмірі 2370,19 грн., судовий збір у розмірі 2425,86 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Адвокат позивача за договором про надання правової допомоги ОСОБА_3 яка приймала участь в режимі відеоконференції, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі; надала суду відповідь на відзив (а.с.85-88).

Відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив на позов в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача (а.с.61-63).

Адвокат відповідача за ордером про надання правової допомоги ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши пояснення адвокатів сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Вимогами ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визнання кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики підтверджуючи як факт укладення договору та, зокрема, зміст умов договору, так і посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц.

Згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.04.2019 року по справі № 61-35294св18, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, від 18.01.2017 року у справі №6-2789цс16 та постанові від 08.11.2020 року у справі № 61-6634св20.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогр-ес Трейд» №27/09/18 від 27 вересня 2018 року, укладеного між учасниками ТОВ «Прогр-ес Трейд» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.113), відповідач придбав у позивача частку в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогр-ес Трейд» номінальною вартістю 156570 грн., що складає 51% Статутного капіталу. Того ж дня, 27 вересня 2018 року між сторонами був укладений Акт приймання-передачі частки статутного капіталу ТОВ «Прогр-ес Трейд» (а.с.114) та підписано Протокол загальних зборів учасників ТОВ «Прогр-ес Трейд» №27/09/18 від 27 вересня 2018 року (а.с.115), зі змісту підтверджується факт передачі ОСОБА_1 належної йому оплаченої частки статутного капіталу ОСОБА_2 і визначення останнього єдиним учасником ТОВ «Прогр-ес Трейд».

Згідно дослідженої в судовому засіданні розписки від 27 вересня 2018 року, ОСОБА_2 зобов`язався передати ОСОБА_1 до 31 грудня 2019 року суму 10000 доларів США (а.с.9). Отже, розписка, яка була написана власноруч відповідачем, містить лише умову про передачу встановленої суми, натомість не містить умови про отримання ним у борг коштів, а також зобов`язання про їх повернення, що є обов`язковим для виконання боргового зобов`язання, з її змісту не вбачається, що позивач є позикодавцем.

Відповідачем заперечується факт написання боргової розписки, отримання у борг будь-яких грошових коштів та зобов`язання повернути їх позивачу, а позивачем не надано суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях, навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між сторонами договору позики не відбулося, а тому враховуючи наведене, а також те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт передачі ним грошей в сумі 10000 доларів США відповідачу, тобто укладення між ними договору позики, а позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що правовідносин, які виникають із договору позики, між сторонами не виникло, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2370,19 грн., суд приходить до висновку про необхідність відмовити у їх задоволенні, оскільки вони є похідними від основної позовної вимоги про стягнення грошових коштів.

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1046, 1047 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 141, 206, 264, 265, 280 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.