ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/952/20 Справа № 197/44/17 Суддя у 1-й інстанції - Леонідова О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

відповідач Гречаноподівська сільська рада Широківського району Дніпропетровської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2019 року, яке постановлено суддею Леонідовою О.В. в смт Широке Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 09 серпня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись з позовом до Гречаноподівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 5,0852 га, яка розташована на території Розилюксембургської сільської ради Широківського району.

12 березня 2013 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла вказану земельну ділянку позивачам, а саме: позивачу ОСОБА_1 заповіла частину земельної ділянки площею 3,0852 га, позивачу ОСОБА_3 заповіла частину земельної ділянки площею 1 га, позивачу ОСОБА_6 заповіла частину земельної ділянки площею 0,1 га. За оформленням спадщини позивачі звернулись до Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори, однак 28.10.2016 року отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки є спадкоємець ОСОБА_4 , який має право на обов`язкову частку в спадщині.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили суд визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку земельну ділянку площею 1, 2713 га, за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки площею 2,3139 га, за ОСОБА_3 право власності на частку земельної ділянки площею 0,75 га та за ОСОБА_2 право власності на частку земельної ділянки площею 0,75 га.

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачі не можуть захистити своє право на земельну ділянку іншим способом, оскільки не можуть зареєструвати своє право на спадщину.

Зауважує на тому, що в позові заявлено вимогу щодо визнання за позивачами права власності на частки земельної ділянки в порядку спадкування, а не розподілу вказаних часток в натурі, тому на даній стадії відсутня необхідність надання доказів, що є технічна можливість поділу земельної ділянки.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем по справі не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачів, за захистом яких мало місце звернення до суду та про те, що позивачами не надано документи щодо підтвердження родинних відносин позивача ОСОБА_4 зі спадкодавцем.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника Головного управління Держгеокадастру України в Дніпропетровській області Остапенко М.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.14).

За життя померлій ОСОБА_5 належала земельна ділянка площею 5, 0852 га, передана останній для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Розилюксембурзької сільської ради Широківського району Дніпропетровської області, право власності на яку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.17-18).

Рішенням сільського голови Розилюксембурзької сільської ради Широківського району Дніпропетровської області №142-16/УІІ від 15.12.2016 року, перейменовано Розилюксембурзьку сільську раду Широківського району Дніпропетровської області на Гречаноподівську сільську раду Широківського району Дніпропетровської області (а.с.22)

За життя ОСОБА_5 12 березня 2013 року склала заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку площею 5,0852 га наступним спадкоємцям: позивачу ОСОБА_1 частину земельної ділянки площею 3,0852 га, позивачу ОСОБА_3 частину земельної ділянки площею 1, 0 га та позивачу ОСОБА_2 частину земельної ділянки площею 1,0 га (а.с.15).

При зверненні до Державного нотаріуса Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивачі отримали постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.10.2016 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 є спадкоємцем на обов`язкову частку після смерті ОСОБА_5 та повинен отримати свідоцтво про право за законом на обов`язкову частку на відповідну частку вказаної земельної ділянки, в зв`язку з цим обсяг спадкового майна, зазначений в заповіті та Державному акті на право власності на земельну ділянку не відповідає сумі розмірів часток спадщини всіх спадкоємців, які повинні отримати свідоцтво про право на спадщину (а.с.13).

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі просили суд визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку земельну ділянку площею 1, 2713 га, за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки площею 2,3139 га, за ОСОБА_3 право власності на частку земельної ділянки площею 0,75 га та за ОСОБА_2 право власності на частку земельної ділянки площею 0,75 га посилаючись на те, що саме в такому порядку мають бути захищені їх порушені права щодо можливості спадкування земельної ділянки, що належала ОСОБА_5 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем по справі не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду та суду не було надано документів, які підтверджують право позивача ОСОБА_4 на обов`язкову частку в спадщині, відповідно до ст. 1241 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів з тих підстав, що відповідачем по справі не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, однак вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що суду не були надані документи, що підтверджують право позивача ОСОБА_4 на обов`язкову частку в спадщині, відповідно до ст. 1241 ЦК України, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України,кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

При оспоренні або не визнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у Постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного прав, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів, оскільки відповідачем по справі, а саме Гречаноподівською сільською радою Широківського району Дніпропетровської області не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, а викладені позивачами доводи не дають підстав вважати, що обраний ними спосіб захисту відповідає закону, оскільки жодних їх прав у даному випадку відповідачем порушено не було, жодних зобов`язань не покладено.

У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем по справі не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів, оскільки відповідачем по справі не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивачів доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не можуть захистити своє право на земельну ділянку іншим способом, оскільки не можуть зареєструвати своє право на спадщину, оскільки нормами діючого законодавства передбачено, що захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В даному випадку відповідачем по справі не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачів.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Як вбачається з відповіді на запит суду першої інстанції, наданої Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою, 04.03.2016 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , звернулась дочка - ОСОБА_1 , яка на день подання заяви була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 125/2016. 26.05.2016 року.

26.05.2016 року з заявою про прийняття спадщини за законом, відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України, звернувся син ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , який на день подання заяви був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

01.06.2016 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом, звернулась онука ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , яка на день подання заяви була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

02.06.2016 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом, звернувся ОСОБА_3 , який на день подання заяви був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

19.07.2016 року з заявою відмову від обов`язкової частки у спадщині, та відсутність заперечень щодо видачі спадщини іншим спадкоємцям, звернувся син - ОСОБА_7 , який на день подання заяви був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

28.10.2016 року за вихідним № 2693/02-31 на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 є спадкоємцем на обов`язкову частку після смерті ОСОБА_5 та повинен отримати свідоцтво про право за законом на обов`язкову частку на відповідну частку вказаної земельної ділянки, в зв`язку з цим обсяг спадкового майна, зазначений в заповіті та Державному акті на право власності на земельну ділянку не відповідає сумі розмірів часток спадщини всіх спадкоємців, які повинні отримати свідоцтво про право на спадщину.

Від імені ОСОБА_5 були складені заповіти, один з яких посвідчений 18.02.2004 року державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори за реєстром № 1-1270, інший посвідчений 23.08.2006 року державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори за реєстром № 1-4388, а також 12.03.2013 року державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори за реєстром № 215 (а.с. 50).

28.10.2016 року Державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 є спадкоємцем на обов`язкову частку після смерті ОСОБА_5 та повинен отримати свідоцтво про право за законом на обов`язкову частку на відповідну частку вказаної земельної ділянки, в зв`язку з цим обсяг спадкового майна, зазначений в заповіті та Державному акті на право власності на земельну ділянку не відповідає сумі розмірів часток спадщини всіх спадкоємців, які повинні отримати свідоцтво про право на спадщину (а.с.13)

Відповідно до п.п. 5.1. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (далі - Порядку), при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі.

В п.п. 5.10. Порядку зазначено, що при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.

Порядком, а саме п.п. 5.15. визначено, що визначивши розмір обов`язкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Постанова Державного виконавця Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачами по справі не оскаржена.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що в позові заявлено вимогу щодо визнання за позивачами права власності на частки земельної ділянки в порядку спадкування, а не розподілу вказаних часток в натурі, тому на даній стадії відсутня необхідність надання доказів, що є технічна можливість поділу земельної ділянки, оскільки, в даному випадку в задоволенні позовних вимог відмовлено з тих підстав, що відповідачем по справі не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачів, тому позивачами по справі обрано невірний спосіб порушеного права.

При цьому колегія суддів вважає такими, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачами не надано документи щодо підтвердження родинних відносин позивача ОСОБА_4 зі спадкодавцем, оскільки, постановою Державного виконавця Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори від 28.10.2016 року встановлено, що ОСОБА_4 являється сином ОСОБА_5 , у зв`язку з чим з мотивувальної частини рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2019 року необхідно виключити посилання на відсутність доказів, які підтверджують право позивача ОСОБА_4 на обов`язкову частку в спадщині після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

На підставі вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає зміні із виключенням з мотивувальної частини рішення суду посилання на відсутність доказів, які підтверджують право позивача ОСОБА_4 на обов`язкову частку в спадщині після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2019 року посилання на відсутність доказів, які підтверджують право позивача ОСОБА_4 на обов`язкову частку в спадщині після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанов складено 17 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: