Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 202/6859/16-ц

провадження № 61-38397св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: реєстраційна служба Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року в складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: реєстраційна служба Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником 23/150 частин будинку АДРЕСА_1 та є співвласником цього будинку разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Зазначав, що у належному йому на праві власності будинку зареєстровані ОСОБА_2 та його колишня дружина ОСОБА_7 .

Вказував, що після придбання ним частини будинку, колишній власник ОСОБА_2 позбавляє його можливості користуватися, вільно розпоряджатися майном та продовжує проживати у будинку.

ОСОБА_1 просив:

усунути йому перешкоди у користуванні власністю, а саме - будинком АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 , 1960 року народження, з будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

у пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції;

у спірній частині будинку АДРЕСА_1 фактично проживає відповідач. У судовому засіданні відповідач підтвердив що він не має наміру звільняти займане приміщення, навіть після позбавлення його права власності на це житло. Відповідач з березня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

позивач відповідно до цивільного законодавства, як власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном, що є об`єктом його власності, у цьому випадку - 23/150 частин будинку АДРЕСА_1 . Право власності є непорушним тому ніхто не може протиправно позбавити власника цього права чи обмежити його, тому позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню;

позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації відповідача у спірному будинку є передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). Тому у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення відмовлено.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач набув право власності на частину спірного будинку, проте позивачем не надано доказів стосовно того, яку саме частку він набув, та доказів стосовно того, що саме в цій частині будинку, яка наразі на праві власності належить позивачу, проживає відповідач ОСОБА_2 . Колегія суддів зазначила, що спірний будинок належить, окрім позивача ОСОБА_1 , ще й ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і питання стосовно поділу будинку та виділу часток в натурі між співвласниками не вирішувалося. Тобто позивач є співвласником будинку, якому на праві власності належить його частина, яка складає 23/150 частини. Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, або виселення із житлового будинку, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову. Із позовом про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення позивач звернувся одноосібно, при тому, що 23/150 частки житлового будинку не виділена в натурі, порядок користування приміщеннями з іншим співвласником не встановлений. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є попереднім власником спірного будинку і не бажає знятися із реєстрації та виселитися. Згідно частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_1 відповідно до цивільного законодавства, як власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном, що є об`єктом його власності, у цьому випадку - 23/150 частин будинку АДРЕСА_1 . Право власності є непорушним тому ніхто не може протиправно позбавити власника цього права чи обмежити його, тому позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до статті 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Доводи відповідача про те, що треті особи дозволили йому проживати у спірному будинку гуртуються на припущеннях.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині позовних вимог ОСОБА_1 про виселення. В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому у касаційному порядку не переглядається.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 28 вересня 2016 року є співвласником 23/150 частин будинку АДРЕСА_1 .

Іншими співвласниками цього будинку є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

У спірному будинку на цей час зареєстрований ОСОБА_2 та його колишня дружина ОСОБА_7 .

Суди встановили, що відповідач не має наміру звільняти зайняте ним приміщення, оскільки категорично не згодний з реалізацією на електронних торгах належної йому частини будинку.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) зроблено висновок, що:

«невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла. Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Разом з тим не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем. Державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітня дитина.

Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (№ 14-93цс19) зроблено висновок, що:

«частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Державний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї. А покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними. З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Однак суд першої інстанції не встановлював обставини придбання квартири АДРЕСА_1, не з`ясовував джерела коштів за які її було придбано ОСОБА_1 та не пов`язував своє рішення з зазначеними обставинами. Як вбачається зі змісту постанови Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2018 року зазначене питання не було предметом дослідження і апеляційного суду. На порушення вимог статей 263, 264 ЦПК України апеляційний суд не навів жодних доказів на яких ґрунтуються його висновки, в цій частині. Встановлення вищезазначених обставин справи має суттєве значення для правильного вирішення цього спору».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 став співвласником 23/150 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі акту державного виконавця про проведені електронні торги, затвердженого в. о. начальника Індустріального ВДВС м. Дніпропетровськ ГТУЮ у Дніпропетровській області О. О. Тичинською від 21 липня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом № 998 від 28 вересня 2016 року, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області (а. с. 14).

Суд апеляційної інстанції не надав оцінки факту придбання частки в спільній власності на спірний будинок в результаті проведення електронних торгів, не розглянув позовні вимоги про виселення, з урахуванням цього факту, не звернув уваги на те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР, та зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції у частині вимоги про виселення.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати і передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року у частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_2 , 1960 року народження, з будинку АДРЕСА_1 , скасувати.

Передати справу № 202/6859/16-ц у частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про виселення ОСОБА_2 , 1960 року народження, з будинку АДРЕСА_1 , на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук