Провадження № 2/686/1691/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Палінчака О.М.

при секретарі Антосєві В.П.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням, вселення та усунення перешкод у користуванні ним,-

встановив:

04 липня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , вселення та встановлення порядку користування цією квартирою.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Іншим співвласником вказаного нерухомого майна є відповідач. Дана квартира належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності. У вказаній квартирі зареєстровані сторони по справі та їх малолітня донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває на утриманні позивача.

Станом на день звернення з позовом до суду, відповідач змінив замки у вхідних дверях у спірну квартиру, та не надає позивачці ключі від них, а тому остання не має можливості належним чином проживати та користуватися даним жилим приміщенням. У зв`язку з чим, вона з малолітньою дитиною вимушена проживати разом зі своїми батьками у АДРЕСА_2 .

Позивачем на адресу відповідача направлялись лист-претензія з вимогою добровільно усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати їй ключі від вхідних дверей вказаного житлового приміщення, а також пропозиція укласти договір щодо встановлення порядку користування квартирою, проте відповідачем дані звернення були проігноровані.

У зв`язку з наведеним, позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; вселити її у вказану квартиру; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити у користування ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 15,5 кв.м., вбудовану шафу площею 0,3 кв.м., балкон площею 1,0 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 12,4 кв.м., вбудовану шафу площею 0,4 кв.м., балкон площею 2,2 кв.м.; у спільному користуванні залишити - кухню площею 7, 2 кв.м., ванну кімнату площею 3,0 кв.м., туалет площею 1,1 кв.м., коридор площею 8,2 кв.м., кладовку площею 1,1 кв.м.

Ухвалою суду від 15 липня 2019 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

28 листопада 2019 року ОСОБА_4 в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 53 ЦК України, подала до суду заяву про залучення її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, яка ухвалою суду була задоволена.

28 листопада 2019 року ухвалою суду провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24.10.2019 року по цивільній справі № 686/11450/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчий комітет Хмельницької міської ради, про визнання недійсним договору дарування квартири.

30 червня 2020 року провадження у справі було поновлено ухвалою суду у зв`язку з ухваленням постанови Хмельницьким апеляційним судом від 24 лютого 2020 року, якою було скасовано рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2019 року по справі № 686/11450/19 та постановлено в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив їх задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказавши, що він не чинить позивачці перешкод у користуванні спірною квартирою, вона сама не бажає в ній проживати, ОСОБА_3 лише хоче отримати від нього кошти за її частку, тому і подає до суду даний позов. Також зазначив, що свою частку квартири позивачка отримала у дарунок від нього шляхом шантажу та зловживання його довірою.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв чи клопотань до суду не подала.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 лютого 2020 року по справі № 686/11450/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчий комітет Хмельницької міської ради, про визнання недійсним договору дарування квартири, встановлено, що ОСОБА_4 з 10.11.2016 року була власником квартири АДРЕСА_1 , однак з часу придбання в ній не проживала, оскільки проживала у житловому будинку АДРЕСА_3 , що належить позивачці на праві власності.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселились і проживали у зазначеній квартирі з лютого 2017 року, а 07.06.2017 року зареєстрували шлюб і ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася донька ОСОБА_6 .

Ці обставини визнані учасниками справи та представниками учасників справи, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Встановлено, що 31 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області Новченковим І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 2906.

31 серпня 2017 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на цю квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Того ж дня, 31 серпня 2017 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування частки у праві власності на квартиру, який було посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області Новченковим І.В., зареєстровано в реєстрі за № 2908.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 травня 2019 року шлюб, укладений Танасійчуком І.А. та ОСОБА_3 і зареєстрований 07.06.2017 року Хмельницьким міським ВДРАЦС, актовий запис № 806, розірвано.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, позивачу ОСОБА_3 з 31.08.2017 року належить на праві власності 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7). Інша 1/2 частка вказаної квартири з 31.08.2017 року належить на праві власності ОСОБА_2 .

У вказаній квартирі зареєстровані сторони по справі та їх малолітня донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває на утриманні ОСОБА_3 (довідка про склад сім`ї № 7408 (а.с. 11)).

Відповідач ОСОБА_2 змінив замки у вхідних дверях у спірну квартиру, та не надає ключі від них позивачу, у зв`язку з чим вона з донькою не має можливості належним чином проживати та користуватися даним жилим приміщенням, тому вимушена проживати разом зі своїми батьками у АДРЕСА_2 (що підтверджується довідкою комітету мікрорайону «Рада житлового масиву Виноградар» від 23.04.2019 року № 147 (а.с. 12)).

12.06.2019 року позивачем на адресу ОСОБА_2 було направлено лист-претензію з вимогою добровільно усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати їй ключі від вхідних дверей вказаного житлового приміщення (а.с. 13). Проте, відповідач добровільно не усунув перешкоди у користуванні квартирою та не надав позивачці ключі від вхідних дверей, що підтверджується актом від 19.06.2019 року (а.с. 15).

Так, за змістом ст. 41 Конституції України, частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Посилання відповідача на недоведеність факту вчинення перешкод позивачці у користуванні квартирою є безпідставними.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , маючи зареєстроване місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 , з не проживає в цій квартирі щонайменше з 23.04.2019 року (а.с. 12), не має ключів від неї.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Ці обставини цілком доведені позивачем, що є підставою для задоволення позову в цій частині.

Вказане узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 196/822/15-ц, 07.02.2019 року у справі № 209/4739/16-ц.

Отже, вимоги ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та вселення її у спірну квартиру підлягають задоволенню.

Разом з тим, ОСОБА_3 направляла ОСОБА_7 примірник Договору про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 від 12.06.2019 року для узгодження та підпису ним, проте відповідач його не підписав, своїх пропозицій щодо встановлення порядку користування спірною квартирою не надав як і не висловив своєї правової позиції з даної позовної вимоги в судовому засіданні.

ОСОБА_3 у своєму позові просить суд, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, встановити наступний порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити у її користування - житлову кімнату площею 15,5 кв.м., вбудовану шафу площею 0,3 кв.м., балкон площею 1,0 кв.м., ОСОБА_2 виділити - житлову кімнату площею 12,4 кв.м., вбудовану шафу площею 0,4 кв.м., балкон площею 2,2 кв.м. та у спільному користуванні залишити - кухню площею 7,2 кв.м., ванну кімнату площею 3,0 кв.м., туалет площею 1,1 кв.м., коридор площею 8,2 кв.м., кладовку площею 1,1 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вищезазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500 цс15.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з урахуванням принципів справедливості, співмірності та добросовісності, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 щодо встановлення запропонованого нею порядку користування спірною квартирою.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 356, 358, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задоволити.

Зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_4 ) не чинити перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_4 )

Вселити ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

-виділити у користування ОСОБА_3 : житлову кімнату площею 15,5 кв.м., вбудовану шафу площею 0,3 кв.м., балкон площею 1,0 кв.м.;

-виділити у користування ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 12,4 кв.м., вбудовану шафу площею 0,4 кв.м., балкон площею 2,2 кв.м.;

-у спільному користуванні залишити - кухню площею 7,2 кв.м., ванну кімнату площею 3,0 кв.м., туалет площею 1,1 кв.м., коридор площею 8,2 кв.м., кладовку площею 1,1 кв.м.

На рішення, через суд першої інстранції, який його ухвалив, може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Хмельницького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 11 грудня 2020 року.

Суддя: О.М. Палінчак