УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 530/369/20

провадження № 61-17844ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт, бездіяльність якого оскаржується, - Зіньківський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми),

стягувач - ОСОБА_2 ,

інші учасники справи: Головне управління пенсійного фонду України в Полтавській області, Головне управління державного казначейства України в Полтавській області,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Зіньківського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), стягувач - ОСОБА_2 , інші учасники справи: Головне управлення Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головне управління Державного казначейства України в Полтавській області,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Зіньківського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Зіньківського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яка полягає у затримках виплат ОСОБА_2 аліментів, що вираховуються із пенсії боржника, у тому числі, за лютий 2020 року на 32 дні та за березень 2020 року на 19 днів;

- визнати протиправною бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яка полягає у неперевірці обставин та причин затримок виплат ОСОБА_2 аліментів, що вираховуються із пенсії боржника, та невстановленні винних у цьому осіб, невжитті заходів реагування.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2020 року - без змін.

Не погоджуючись із ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2020 року та постановою Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року,ОСОБА_1 23 листопада 2020 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2020 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 рокуОСОБА_1 визначаєнеправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що протиправність дій суб`єкта оскарження полягає у невчасному перерахуванні коштів, стягнутих з боржника, на рахунок стягувача.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, Зіньківський районний суд Полтавської області виходив із того, що дії державного виконавця вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» і права скаржника ним не порушені.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при її розгляді не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що на виконанні у Зіньківському районному відділі державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження № 24246939 з примусового виконання виконавчого листа № 2-989/2010, виданого Зіньківським районним судом Полтавської області 17 вересня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно довідки-розрахунку від 10 березня 2020 року № 4175 заборгованість ОСОБА_1 на 1 березня 2020 року за період з березня 2019 року до лютого 2020 року складає 12 852,92 грн.

10 березня 2020 року відомості про ОСОБА_1 внесено до Єдиного реєстру боржників.

Постановами старшого державного виконавця Зіньківського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Фалько О. М. від 10 березня 2020 року в межах виконавчого провадження № 24246939 щодо боржника ОСОБА_1 встановлено тимчасове обмеження у праві полювання, користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, а також у праві виїзду за межі України.

Також судами попередніх інстанцій установлено, що з боржника утримано 23 902,58 грн.

Кошти у розмірі 1 000 грн, які надійшли 21 січня 2020 року, перераховані стягувачу платіжним дорученням № 411 від 10 лютого 2020 року.

Кошти у розмірі 1 000 грн, які надійшли 17 лютого 2020 року, перераховані стягувачу платіжним дорученням № 747 від 10 березня 2020 року.

10 березня 2020 року державним виконавцем складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, з якого вбачається, що борг ОСОБА_1 складає 12 852,92 грн.

Вказаний борг утворився у зв`язку із мінімальним розміром аліментів на дитину, встановленим Сімейним кодексом (далі - СК) України, який не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте, у боржника вираховується у розмірі 1/2 частки від пенсії, що є недостатнім для сплати заборгованості.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно змісту статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття перша Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця (частина друга статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»).

Судом апеляційної інстанції установлено, що грошові кошти ОСОБА_2 державним виконавцем перераховані.

Крім того, судами попередніх інстанцій установлено, що затримка під час перерахування грошових коштів на рахунок стягувача у січні - березні 2020 року відбулась у зв`язку із передачею виконавчих проваджень до Зіньківського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та створенням нових рахунків.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вказав, що будь-яких прав ОСОБА_1 державним виконавцем не порушено; затримка перерахунку аліментів не вплинула на наявну заборгованість за аліментами.

Вирішуючи скаргу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили із відсутності правових підстав для її задоволення, оскільки державний виконавець вжив всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання судового рішення і перерахував грошові кошти на рахунок стягувача.

Доводи заявника про те, що протиправність дій суб`єкта оскарження полягає у невчасному перерахуванні коштів, стягнутих з боржника, на рахунок стягувача, відхиляються касаційним судом оскільки суди попередніх інстанцій не установили порушень прав ОСОБА_1 .

Крім того, ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження» передбачено право ОСОБА_2 звернутися до суду зі скаргою у випадку порушення її прав.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі учасникам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 рокує необґрунтованою, правильне застосування норм матеріального права та додержання норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Зіньківського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), стягувач - ОСОБА_2 , інші учасники справи: Головне управлення Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головне управління Державного казначейства України в Полтавській області.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов