Справа № 2-406/97
Провадженя№ 2-др/266/7/20
11 грудня 2020 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі:
головуючого-судді - Федотової В.М.,
при секретарі - Петрухіній Т.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Приморського районного суду м. Маріуполя заяву представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Терпелюка Євгена Володимировича про винесення додаткового рішення,
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 січня 1997 року визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на спадщину за законом на 1/4 частку майна в гаражі на автостоянці «Автолюбитель-25» по вул. Червонофлотській в м. Маріуполі, на 1/4 частку автомобіля «Москвич 412» 1971 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за спадкове майно в сумі 1 473,75грн. та за проведення експертизи 125 гривень, а всього 1 598,75 грн. і в дохід держави держмито в сумі 73,70 грн.

В листопаді 2020 року представник відповідачки адвокат Терпелюк Є.В. звернувся до суду із заявою про винесення додаткового рішення по справі, посилаючись на те, що у 1996 році ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Маріуполя із позовною заявою до ОСОБА_1 про розподіл спадкового майна, у позові просила суд здійснити їй виділ у натурі 1/2 частини майна у гаражі та 1/2 частини автомобілю, а відповідачу - 1/5 частини вищезазначеної однокімнатної квартири. Під час судового розгляду та дослідження доказів судом було встановлено неможливість виділу в натурі такої частки майна, а саме майна у гаражі та частини автомобілю, на користь ОСОБА_2 через неподільність такого майна, зважаючи на що така частка не могла бути виділена у натурі та під час судового розгляду вказаної цивільної справи сторонами було досягнуто згоди щодо отримання позивачем грошової компенсації в якості вартості частки, належної їй у спадковому майні. Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 31.01.1997р. ОСОБА_2 присуджено грошову компенсацію в рахунок вартості частки спадкового майна - 1/10 частини вищевказаної приватизованої квартири, 1/4 майна у гаражі та 1/4 частини автомобілю, визначеної на підставі висновку товарознавчої експертизи, проведеної під час судового розгляду, та визнано право власності ОСОБА_2 на частку у вищевказаному спадковому майні - на 1/10 вищевказаної приватизованої квартири, 1/4 гаражу та 1/4 автомобілю, за яку їй присуджено грошову компенсацію. Проте, в резолютивній частині рішення суду від 31.01.1997р. судом не вирішено питання про наслідки виплати відповідачкою грошової компенсації позивачу, тому вони вимушені звернутися до суду з заявою про винесення додаткового рішення і просять суд постановити по справі додаткове судове рішення, яким вирішити питання щодо наслідків виплати ОСОБА_1 грошової компенсації у сумі 1473,75 грн. на користь ОСОБА_2 , а саме переходу права власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 , 1/4 частину майна у гаражі, розташованого на автостоянці «Автолюбитель-25», та 1/4 частини автомобілю марки «Москвич 412», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1971 року випуску до ОСОБА_1 у випадку виконання рішення суду.

Представник відповідачки адвокат Терпелюк Є.В., який діє на підставі ордеру, в судове засідання надав заяву по розгляд справи за його відсутністю.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Дослідивши судове рішення, вивчивши матеріали які необхідні для розгляду справи, вивчивши матеріали цивільних справ №2-406/97, 266/625/20, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Статті 15, 16 Цивільного кодексу України та стаття 4 ЦПК України закріплюють право кожної особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що при зверненні до суду 03.01.1997р. ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про розподіл спадкового майна в своїх позовних вимогах просила суд визнати за нею право приватної власності на спадщину за законом на 1/4 частку всього спадкового майна ОСОБА_3 , виділив їй в натурі гараж та автомобіль, а відповідачці квартиру, призначити по справі експертизу спадкового майна.

Згідно з протоколом судового засіданні від 31.01.1997р. в ході слухання справи судом досліджувався висновок товарознавчої експертизи та ОСОБА_2 вточнила свої позовні вимоги і просила їй частку спадкового майна виділити в грошовому еквіваленті, з якими позивачка погодилася.

Таким чином, суд, в тому числі дослідивши висновок товарознавчої експертизи, вислухавши сторони, при постановленні рішення суду 31.01.1997р. не вирішив питання про перехід права власності на спадкове майно, після сплати ОСОБА_1 компенсації ОСОБА_2 .

Згідно позначки судового виконавця на виконавчому листі №2-406 1997, виданого Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області 11.02.1997року - «18.02.1997р. виконано. 1598гривень 75копійок стягнуто і передано стягувачеві». Також з ОСОБА_1 було стягнуто в дохід держави і держмито у розмірі 73гривні 70копійок.

Таким чином рішення суду від 31 січня 1997 року, в частині сплати компенсації відповідачка виконала ще 18 лютого 1997року, однак право власності на майно не набула.

31 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про виправлення описки в рішенні Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 січня 1997 року. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в рішенні Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 січня 1997 року, справа 2-406-97.

20 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про роз`яснення рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 січня 1997 року. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 липня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 відмовлено, рішення набрало законної сили згідно з постановою Донецького апеляційного суд від 29.10.2020р., якою при розгляді апеляційної скарги та вирішенні питання про право власності на 1/10 частку спірної квартири за ОСОБА_1 , було досліджено також матеріали цивільної справи №2-406/97 та зауважено, щоз заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 не зверталася.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України» і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи вищевикладене, з урахуванням того, що з приводу заявленої вимоги заявниця подавала докази, які судом при розгляді справипро розподіл спадкового майна було досліджено,сторони надавали пояснення, суд приходить до висновку про задоволення заяви про винесення додаткового рішення, що надасть ОСОБА_1 можливість реалізувати своє право власності на спадкове майно, за яке нею було сплачено компенсаціюпри його розподілі судом.

Керуючись ст. 270 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Заяву представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Терпелюка Євгена Володимировича про винесення додаткового рішення - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 , 1/4 частину майна у гаражі, розташованого на автостоянці «Автолюбитель-25», та 1/4 частини автомобілю марки «Москвич 412», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1971 року випуску, після сплати ОСОБА_1 грошової компенсації у сумі 1473,75 грн. на користь ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Федотова В. М.