Справа № 473/3342/20
УХВАЛА

"11" грудня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

за участю: представників позивача - адвоката Дмитренка І.М., Радика В.І.,

відповідачів - державного реєстратора Пухтія С.М., Врабіє В.Г.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Вознесенської міської ради Пухтія Сергія Миколайовича, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права оренди земельної ділянки,

встановив:

29 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим у його інтересах адвокатом Дмитренко І.М., до державного реєстратора відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Вознесенської міської ради Пухтія Сергія Миколайовича, ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора від 21.12.2018 року, на підставі якого за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право оренди належної ОСОБА_3 земельної ділянки (індексний номер 29655648).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на час прийняття оскаржуваного рішення земельна ділянка, що належить ОСОБА_3 , перебувала в користуванні позивача, відповідно до договору оренди від 14.03.2012 року, укладеного строком на 49 років. Договір був зареєстрований 08.05.2012 року відділом Держкомзему у Братському районі Миколаївської області, про що внесено запис № 03130 у Державний реєстр земель. Проте, державний реєстратор, приймаючи оскаржуване рішення, не перевірив наявність/відсутність суперечностей між заявленим ОСОБА_2 правом на користування земельною ділянкою ОСОБА_3 та вже зареєстрованими правами інших осіб на цю земельну ділянку, чим допустив подвійну державну реєстрацію речового права.

Посилаючись на порушення державним реєстратором вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач державний реєстратор Пухтій С.М. у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. Зокрема, вказував, що перед прийняттям оскаржуваного рішення, керуючись вимогами, передбаченими Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженими постановою КМУ від 25.12.2015 року, № 1127, ним було встановлено відповідність заявленого права оренди та поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на спірну земельну ділянку, в зв`язку з чим були відсутні підстави для відмови в вчиненні відповідної реєстраційної дії.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав. При цьому вказував на те, що договір оренди земельної ділянки, належної ОСОБА_4 , укладений між нею та позивачем, був розірваний в судовому порядку.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причину неявки суду не повідомила.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що 14.03.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір оренди належної останній земельної ділянки площею 8,97 га, що розташована в межах території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області, та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:000:0222. Договір був зареєстрований 08.05.2012 року відділом Держкомзему у Братському районі Миколаївської області, про що внесено запис № 03130 у Державний реєстр земель.

21.12.2018 року державний реєстратор відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Вознесенської міської ради Пухтій С.М. прийняв рішення, на підставі якого за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право оренди належної ОСОБА_3 вищевказаної земельної ділянки (індексний номер 29655648). Підстава для державної реєстрації: договір оренди від 19.12.2018 року, відомості з ДЗК (6595874). Правомірність укладення обумовленого договору оренди стороною позивача не оспорювалася.

Як пояснили в судовому засіданні учасники справи та підтверджено відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, договір оренди, укладений 14.03.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , було розірвано, відповідно до рішення Братського районного суду Миколаївської області від 11.06.2020 року. Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 21.09.2020 року вищевказане рішення було залишено без змін (справа № 471/936/19).

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно п.1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. п.1, 2,7 ч.1 ст. 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Виходячи з викладеного, в порядку адміністративного судочинства підлягає вирішенню спір, який виникає в результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Отже, при розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ч.1 ст.11 вищевказаного Закону).

Як зазначалося вище, позивачем оспорюється прийняте державним реєстратором рішення з підстав порушення останнім діючого законодавства, зокрема щодо недотримання ним визначеної законом процедури вчинення реєстраційної дії. Тобто, предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором (як суб`єктом владних повноважень) під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій установленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема правомірність здійснення повторної реєстрації похідного речового права - права користування земельною ділянкою в разі наявного та зареєстрованого тотожного права на ту саму земельну ділянку за іншим користувачем. Правомірність укладеного 19.12.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору оренди належної останній земельної ділянки, позивачем не оспорюється. На час звернення з даним позовом до суду договір оренди земельної ділянки, належної ОСОБА_3 , укладений між нею та позивачем ОСОБА_1 розірваний у судовому порядку.

Таким чином, враховуючи, що позивач оспорює рішення державного реєстратора в зв`язку з недотриманням останнім вимог законодавства, яке визначає підстави та порядок проведення реєстраційних дій, відсутність спору щодо набуття права користування іншим відповідачем на земельну ділянку, належну ОСОБА_3 , спір у цій справі не має ознак приватноправового, тому підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 255, 258-261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Вознесенської міської ради Пухтія Сергія Миколайовича, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права оренди земельної ділянки закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 14.12.2020 року.

Суддя Л.В.Лузан