Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 415/5536/19
Провадження № 22-ц/810/935/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І. О.,

суддів Карташова О. Ю., Стахової Н. В.,

за участю секретаря Вовчанської С. В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представник позивача Шишелова Наталя Валеріївна,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 30 серпня 2019 року, ухвалене 30.08.2019 року у складі судді Фастовця В. М. в м.Лисичанськ

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву б/н від 16.09.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 7600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, тобто заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 30.04.2019 року має заборгованість в сумі 301554,12 грн, з яких: 7640,00 грн - тіло кредиту; 291214,12 грн заборгованість про процентам за користування кредитом, 2700,00 грн заборгованість за пенею та комісією.

Позивач, посилаючись на наявне право щодо вимоги від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитом, просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 121341,60 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 7640,00 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом з 16.09.2013 року по 30.03.2018року в сумі 113701,60грн, а також понесені позивачем судові витрати в сумі 1921,00грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 30.04.2019року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в Анкеті-заяві від 16.09.2013 року відсутні будь-які посилання ні на бажаний розмір кредитного ліміту, ні на визначений сторонами розмір у вигляді банківської послуги, тому суд вважає, що сторони не уклали між собою кредитний договір, а відсутність укладеного кредитного договору тягне відмову у задоволенні позову, підставою якого є невиконання чи неналежне виконання умов такого договору.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що доказів внесення відомостей щодо умов кредитування відповідача та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу позивача згідно з п.3.4 та їх систематизація в регістрах синтетичного та аналітичного обліку на паперових носіях або в електронній формі згідно п.5.1 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 р., не надано.

Не погодившись з вказаним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просило скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 30.04.2019 року та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 16.09.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 7600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Тож, враховуючи позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 30.05.2018 року у справі № 191/5077/16-ц, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснювати, а створені обов`язки підлягають виконанню. Щодо форми укладання правочину, банк зобов`язаний забезпечити викладення інформації у доступній формі та розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі. Посилаючись на ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» позивач зазначає, що вказані норми не встановлюють обов`язкового підписання всіх складових документів, які складають один цілий договір, а узгодження приєднання до них з боку сторони, яка не приймає участь у розробці та лише приєднується до них, може відбуватись у будь-якій формі, зокрема, підписання типового бланку або типової Анкети-заяви. Відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Тобто з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. З розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що позичальник частково сплачував заборгованість, користувався кредитними коштами, тобто погоджувався з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами. Відсутність підпису на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладення договору. З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм право щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.

Від представника скаржника-позивача на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Приватбанку.

Що стосується відповідача ОСОБА_1 , його місце реєстрації/проживання, згідно з повідомленням Управління ДМС у Луганській області: м.Лисичанськ, вул Красна, буд. 154. а.с. 113.

Всі судові повідомлення про розгляд справи, направлені за зазначеною адресою, що відповідає й адресі, зазначеній ОСОБА_1 у анкеті-заяві про отримання кредиту та позивачем в позовній заяві та апеляційній скарзі, повернулись до суду із відміткою поштового відділення «адресат відсутній».

Апеляційним судом також було зроблено запит до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо страхувальників застрахованої особи ОСОБА_1 за 2019 рік з метою повідомлення останнього про дату, час та місце розгляду справи за місцем роботи, на що отримано відповідь про відсутність в реєстрі застрахованих осіб відомостей про нарахування заробітної плати, сплати страхувальниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про застраховану особу ОСОБА_1 за 2019 рік.

У зв`язку із наведеним та у відповідності до вимог п. 11 ст. 128 ЦПК України судом розміщено оголошення про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади України на 20.12.2019 року та 10.01.2020 року.

Наведене свідчить про вжиття судом всіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи апеляційним судом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Тому з урахуванням тривалості перебування в провадженні суду вказаної справи, з метою дотримання гарантованого позивачу, як стороні цього провадження, права на розгляд його справи впродовж розумного строку, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 .

Справу розглянуто на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 16.09.2013 року відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції, встановивши, що в Анкеті-заяві відсутні будь-які посилання ні на бажаний розмір кредитного ліміту, ні на визначений сторонами розмір у вигляді банківської послуги, дійшов висновку про те, що сторони не уклали між собою кредитний договір, а відсутність укладеного кредитного договору тягне відмову у задоволенні позову, підставою якого є невиконання чи неналежне виконання умов такого договору.

При цьому судом першої інстанції зазначено, що відповідчем не доведено надання кредитних коштів позивачем саме відповідачу, а не користування ними іншою особою, в анкеті-заяві взагалі відсутня така графа як «отримання кредитної (платіжної) картки», в якій би був підпис відповідача про таке отримання, доказів внесення відомостей щодо умов кредитування відповідача та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу позивача згідно п.3.4 та їх систематизація в регістрах синтетичного та аналітичного обліку на паперових носіях або в електронній формі згідно п.5.1 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 року, не надано.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов поспішно, з певними порушеннями норм процесуального права щодо повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, їх вивчення та оцінки, а також неправильним застосуванням норм матеріального права щодо спірних правовідносин, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі.

Як вірно установлено судом першої інстанції 16.09.2013 року відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У судовому засіданні апеляційного суду, враховуючи, що судом першої інстанції справу було розглянуто у спрощенному провадженні без повідомлення сторін, колегією суддів було долучено до матеріалів справи, як складових до наданих суду першої інстанції доказів, довідку про встановлення кредитного ліміту ОСОБА_1 , а.с. 65, довідку про термін дії кредитної картки відповідача ОСОБА_1 , а.с. 66, виписку руху коштів по рахунку ОСОБА_1 за кредитною карткою, а.а.с. 67-70.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за домомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з довідки позивача відповідачем ОСОБА_1 була отримана кредитна картка, термін дії якої 07/16, а.с. 66 із встановленим кредитним лімітом 7600 грн, а.с. 65.

Як вбачається з виписки руху грошових коштів ОСОБА_1 останній став користуватися кредитною карткою з 17.09.2013 року в межах встановленого ліміту 7600 грн, та постійно здійснював банківські операції щодо зняття-поповнення грошових коштів, оплату продуктів харчування тощо, а.а.с. 67-70.

На підставі зазначеного колегія суддів вважає, що між сторонами було укладено кредитний договір від 16.09.2013 року, згідно якого відповідач ОСОБА_1 , отримав кредит у розмірі 7600 грн у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

За доводами позовної заяви позивач АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та з урахуванням внесених останнім коштів на погашення заборгованості, станом на 30.04.2019 року, має заборгованість в сумі 301554,12 грн, з яких: 7640,00 грн - тіло кредиту; 291214,12 грн заборгованість про процентам за користування кредитом, 2700,00 грн заборгованість за пенею та комісією, але, відповідно до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 121341,60 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 7640,00 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом з 16.09.2013 року по 30.03.2018 року в сумі 113701,60 грн, що підтверджує наданим розрахунком заборгованості, а.с. 7, 8, здійсненим на підставі інформації щодо руху грошових коштів.

Згідно з п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведена наявність заборгованості за кредитним договором від 16.09.2013 року, укладеного з відповідачем за тілом кредиту в сумі 7640,00 грн, оскільки зазначена сума підтверджена витягом з руху коштів за розрахунковим рахунком відповідача ОСОБА_1 .

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Саме на таке порушення посилається позивач у позовній заяві та аргументує підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії приєднанням відповідача ОСОБА_1 до Умов та правил надання банківських послуг та погодження останнього із запропонованими банком умовами користування послугами банку, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на заяві, тобто з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.

Дійсно, у ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів відповідач ОСОБА_1 не підписував Умови та правила надання банківських послуг, Умови користування послугами банку, Витяг з Тарифів, копії яких додані позивачем АТ КБ «Приватбанк» до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_1 , а.а.с. 10-34.

Більш того, зазначені копії витягів з Умов та витяг з Тарифів взагалі не містять необхідних реквізитів щодо посвідчення копій документів.

Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги Умов та Тарифів розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та пені і комісії, та, зокрема, що саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку мають здійснюватися нарахування платежів.

Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), на що посилається позивач неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, тому у даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи анкета-заява № б/н від 16.09.2013 року ОСОБА_1 , а.с. 9, не містить домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами із зазначенням відсоткової ставки, а також не містить домовленості щодо сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту та її розміру та сплати комісії, а тому колегія суддів вважає, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, позивачем АТ КБ «Приватбанк» не доведена наявність підстав для висновку про те, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено того, що надані Тарифи банку та Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1 , оскільки не підтверджено, що відповідач був ознайомлений з ними, підпис відповідача у вказаних документах відсутній.

Враховуючи, що у заповненій і підписаній відповідачем анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків, пені і комісії, на нього не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості.

Як вбачається з отриманого електронною поштою листа скаржника від 10.01.2020 року останній, з посиланням на позицію Верховного Суду, викладену у справі № 205/2825/18 в постанові від 18.12.2019 року, вважає, що у апеляційного суду є підстави для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зазначений довід скаржника колегія суддів вважає таким, що не заслуговує на увагу, оскільки, у встановленому законом порядку позивачем вимог до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позиченими коштами та стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України пред`явлено не було і ці вимоги не були предметом розгляду судом першої інстанції.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а строк виконання такого зобов`язання, який не встановлено, починається з моменту пред`явлення відповідної вимоги, колегія суддів вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення заборгованості за тілом кредиту в сумі 7640,00 грн.

Наведені висновки відповідають висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14), а також постанові Верховного Суду від 11 вересні 2019 року у справі № 649/137/17, провадження № 61-25802св18.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що за доводами апеляційної скарги скаржником не доведена наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі.

Щодо інших доводів скаржника, то колегія суддів вважає за необхідне зауважити те, що саме Велика Палата Верховного Суду, з метою забезпечення однакового застосування судами норм права, формулює певну практику, яка необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої та судової практики, у той час як висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які скаржник посилається у апеляційній скарзі, обґрунтовуючи підстави для задоволення його позовних вимог, ухвалені судом у конкретних справах щодо конкретних обставин справи та не стосуються виключних правових проблем.

Саме із зазначених підстав, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин сторін висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні судом першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір в сумі 1921,00 грн за звернення з позовом до суду першої інстанції, а.с. 1, та 2881,50 грн за звернення з апеляційної скаргою до апеляційної інстанції, а.с. 56.

З урахуванням наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог в сумі 7640,00 грн із заявлених позивачем на суму 121341,60грн, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають витрати останнього щодо сплати судового збору у загальному розмірі 302,37 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 30 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 2 МВМ Лисичанського МВУМВС України в Луганській області 05.01.2000 року, ІПН НОМЕР_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса м. Київ, вул. Грушевського, буд.1 Д, , рахунок № НОМЕР_3 , МФО № 305299 заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.09.2013 року за тілом кредиту в сумі 7640,00 грн, а також судовий збір в сумі 302,37 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити за необгрунтованістю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15.01.2020 року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді О. Ю. Карташов

Н. В. Стахова