ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2020 року м. Чернівці

справа № 725/3981/14-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар: Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2014 року у складі судді Федіної А.В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», після зміни назви Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 04 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США строком до 04 квітня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище договором у той же день між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником у разі невиконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором.

_______________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/73/20 Категорія 27

Позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у 2012 році банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який був задоволений рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 25 грудня 2012 року, на виконання якого 16 квітня 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» здійснило реалізацію предмета іпотеки (квартири), проте коштів від реалізації квартири не вистачило на погашення усієї суми заборгованості.

Станом на 06 травня 2014 року заборгованість за вказаним кредитним договором складала 85580, 62 доларів США, що за курсом НБУ від 06 травня 2014 року складає 980 753 грн 95 коп. Указана заборгованість складається з наступного: 20 974,29 доларів США - заборгованість за кредитом, 18 992, 03 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 575, 42 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 40 942, 84 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 21,82 доларів США - фіксована частина, 4074,23 доларів США - процентна складова.

Відповідно до умов кредитного договору та договору поруки банком було направлено на адресу боржника та поручителя письмову вимогу про виконання зобов`язання, проте вказана вимога залишена без задоволення.

Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь зазначену заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № CVF0GA00000089 у сумі 85 580, 62 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 06 травня 2014 року складає 980 753, 95 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що з моменту пред`явлення банком вимоги до поручителя про дострокове погашення заборгованості до моменту звернення до суду з позовом пройшло більше шести місяців, а тому порука є припиненою.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з поручителя скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2014 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором скасовано. У позові в цій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, враховуючи постанову Верховного Суду від 11 листопада 2019 року колегія вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вказана заборгованість підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зобов`язався перед АТ КБ «ПриватБанк» за зобов`язаннями позичальника по кредитному договору.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом установлено, 4 квітня 2008 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді не поновлювальної лінії в сумі 32 898 доларів США на споживчі цілі на строк до 4 квітня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 процентів річних.

4 квітня 2008 року ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали договір поруки. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним вище кредитним договором .

9 лютого 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості в сумі 57 742,71 долара США.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 грудня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 4 квітня 2008 року в сумі 57 742,71 долара США, звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ВГІРФО Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області зняти з реєстрації ОСОБА_1 у вказаній вище квартирі.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 8 травня 2013 року заочне рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 грудня 2012 року в частині виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання ВГІРФО Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області зняти його з реєстрації скасовано та в позові в цій частині відмовлено.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 грудня 2012 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення судових витрат змінено.

Викладено абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №СУР0СА00000089 від 4 квітня 2008 року в розмірі 57742,71 доларів США, яка складається з непогашеної суми кредиту - 29655,58 доларів США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом - 11408,85 доларів США, комісії за користування кредитом - 329,62 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором - 13569,13 доларів США, штрафу - 31,37 доларів США та штрафу - 2748,16 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 37.10 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу цієї квартири публічним акціонерним товариством комерційним банком „ПриватБанк" з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

16 квітня 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 204 465 гривень.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У силу статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами 1, 2 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно частини 4 статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Посилання апелянта на те, що порука є припиненою оскільки банк протягом шести місяців з дня настання зміненого строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимог до поручителя є необґрунтованими та безпідставними враховуючи наступне.

Аналізуючи частину 4 статті 559 ЦК України колегія суддів вважає, що визначений вказаною нормою права строк припинення поруки (на час виникнення спірних правовідносин - шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що згідно договору поруки № CVF0GA00000089/1 від 04.04.2008 року пунктом 11 встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором.

Пунктом 12 договору поруки встановлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Згідно п.8.1 кредитного договору кредитні кошти надані позичальнику на строк з 04.04.2008 року по 04.04.2017 року включно. Аналізуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що зміна строку виконання кредитного договору не змінює істотних умов договору поруки, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання. Порука, як і раніше, припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту (п.12 договору поруки), а змінюється тільки строк від якого вказані п`ять років слід відраховувати.

Отже, в даному випадку строк припинення поруки ОСОБА_2 слід відраховувати не з квітня 2017 року, строку повернення кредиту, а з лютого 2012 року, коли банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми кредиту.

Незважаючи на правомірне задоволення позовних вимог, суд першої інстанції в порушення вимог закону стягнув солідарно з відповідачів судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судовий збір в розмірі по 1827 гривень з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2014 року, в частині розподілу судових витрат, змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі по 1827 гривень з кожного.

В решті частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2020 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк