16.01.2020 Справа № 363/4344/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря - Палій Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 05.06.2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17.09.2012 року шлюб між ними було розірвано. Вказав, що за час перебування у шлюбі ними спільними зусиллями та спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира зареєстрована за відповідачем. В даний час між сторонами не досягнуто згоди щодо розпорядження та користування квартирою. У зв`язку із чим звернувся до суду та просив суд визнати за ним та відповідачем право власності по Ѕ частині за кожним на квартиру АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явився, останній подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просив їх задовольнити.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що відповідачем позов не визнається, вважає його необґрунтованим та передчасним, оскільки відповідачем жодних прав позивача не порушено. Відповідач не оспорює та беззастережно визнає та поважає право спільної власності позивача на майно набуте останнім у шлюбі із відповідачем. Відповідач заперечує щодо стягнення з неї судових витрат. У задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.

Судом неодноразово відкладалися судові засідання у зв`язку із неявкою відповідача та її представника та вживалися заходи щодо їх виклику.

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 210 ЦПК України, щодо строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що сторони з 05.06.2009 року по 17.09.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17.09.2012 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 50).

01.07.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еврінома» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1790, згідно якого ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 9-10).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (а.с. 11-12).

Судом встановлено, що зазначене майно придбане ними за час перебування в шлюбі.

Відповідно до вимог ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Питання особистої приватної власності подружжя та право спільної сумісної власності подружжя врегульовано статтями розділів 7-8 СК України.

Позиція позивача ґрунтується на гіпотезах та диспозиціях, викладених у статтях 60-71СК України.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Під час судового розгляду даної справи, судом було надано сторонам час для врегулювання спору в позасудовому порядку, проте жодних доказів щодо врегулювання спору суду не надали.

При цьому слід зазначити, що сторонам роз`яснялося право щодо надання доказів, проте своїм правом не скористалися.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (стаття 129 Конституції України).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 5 286,00 гривень.

Враховуючи вищевикладене та керуючись, ст.ст. 60, 68, 69 ч. 1, 70, 71 СК України, ст. ст. 368 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 88, 263-265, 273, 354 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь на ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 5 286 (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

СУДДЯ - І.Ю.КОТЛЯРОВА