Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 607/122/15-ц

провадження № 61-8282св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2019 року в складі колегії суддів: Ходоровський М. В., Бершадська Г. В., Ткач З. Є.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 червня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 11,8 % річних з кінцевим строком до 01 червня 2021 року. Виконання зобов`язання позичальника були забезпечені порукою ОСОБА_2 .

Позичальник належним чином не виконав свої кредитні зобов`язання, внаслідок чого станом на 06 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 87 426,42 доларів США та пеня у розмірі 261 330,80 грн.

ПАТ «УкрСиббанк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

заборгованість за кредитним договором в розмірі 87 426,42 доларів США;

заборгованість по пені 261 330,80 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року у складі судді: Процько Я. В., позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02 червня 2006 року в сумі 87 426,42 доларів США, 261 330,80 грн та 3 441 грн судового збору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого порукою, внаслідок чого виникла заборгованість перед кредитором, а тому відповідачі відповідають перед банком як солідарні боржники.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2016 року у складі судді: Сташків Н. М., заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні відомості, які підтверджують повідомлення відповідачів про розгляд справи. Разом з тим обставини, про які відповідач зазначав у заяві, та його представники вказували в судовому засіданні, зокрема про позбавлення відповідача права на подачу заперечень, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, порушення судом вимог процесуального і матеріального права, не є підставами для скасування заочного рішення, що передбачені статтею 232 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви). Порушення норм процесуального та матеріального права при ухваленні рішення, на які посилався відповідач та його представники, є обставинами, які викладаються в апеляційній скарзі та досліджуються апеляційним судом, а не судом першої інстанції при розгляді заяви про перегляд заочного рішення. Таким чином судом не встановлено обставин, які можуть слугувати підставою для скасування заочного рішення, оскільки статтею 232 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви) встановлено вичерпний перелік таких підстав, сукупності яких при розгляді заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення не встановлено.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 серпня 2016 року в складі судді: Братасюка В. М., в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2016 року відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_2 про час і місце судового розгляду за зареєстрованим з 2006 року місцем проживання. Проте необхідною умовою перегляду заочного рішення є сукупність двох умов, визначених статтею 232 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Жолудько Л. Д., Сташків Б. І., Костів О. З., апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок суду про направлення відповідачам вимоги про дострокове повернення кредиту не відповідає встановленим обставинам, оскільки в матеріалах справи відсутні докази як направлення вимоги, так і одержання її відповідачами, як це передбачає вищезгадана норма Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, як видно із наявних у матеріалах справи копій вимог про дострокове повернення кредиту, у них вказана дата направлення - 10 жовтня 2013 року і адреса відповідачів, зазначена в договорі про надання споживчого кредиту, хоча на той час Банку було відомо про зміну адреси відповідачів, що стверджується повідомленням банку про наявність заборгованості з вимогою її погашення, яке було направлене ОСОБА_1 05 березня 2012 року (а.с.207) за іншою адресою, де відповідачі фактично проживають. Ухвалення судом заочного рішення призвело і до неповного з`ясування обставин, що мали значення для справи: унеможливило перевірити заперечення відповідачів проти позову, встановити, чи настали визначені у частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» випадки, за яких банк має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не вирішив спір по суті, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору. Крім того суд апеляційної інстанції не перевірив доводи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі, що банк пропустив визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк звернення до поручителя, оскільки позичальник з 10 серпня 2012 року почав допускати прострочення виконання кредитних зобов`язань, договором поруки не встановлено строк його дії, до суду з цим позовом кредитор звернувся у січні 2015 року, а в матеріалах справи немає належних та допустимих доказів пред`явлення вимоги до поручителя. Апеляційний суд не перевірив наданий банком розрахунок заборгованості не встановив всіх складових кредитного боргу. Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16, від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1907цс16, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1825цс15.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 02 червня 2006 року в розмірі 87 426,42 доларів США, а також заборгованість по пені, що становить 261 330,80 грн, та судовий збір у розмірі 3 441 грн, залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що відповідачі є відповідальними, як солідарні боржники, за вимогами банку на суму 87 426,42 доларів США, що становить заборгованість за кредитом та на суму 261 330,80 грн -заборгованість зі сплати пені;

колегія суддів відхилила доводи в апеляційній скарзі про те, що позов про дострокове стягнення є передчасним, оскільки порушена процедура досудового звернення, визначена в розділі 11 договору, а саме - відсутні у матеріалах справи докази направлення вимоги про дострокове повернення кредит та її одержання її відповідачами. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. У пункті 5.5 кредитного договору передбачено право банку на дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів та комісії у разі, зокрема, порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісії більше ніж на один місяць. Тому доводи про передчасне звернення з позовом є безпідставними;

безпідставними є посилання у скарзі на те, що порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, який знаючи про прострочення сплати процентів ще у вересні 2011 року, а тіла кредиту у серпні 2012 року, тоді як із позовом банк звернувся лише 12 січня 2015 року, оскільки зазначені обставини згідно статті 616 ЦК України не є порушенням зобов`язання з вини кредитора, яке б слугувало підставою для зменшення розміру збитків, які стягуються з боржника;

доводи апеляційної скарги про те, що банк пропустив визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк звернення до поручителя, оскільки позичальник з 10 серпня 2012 року почав допускати прострочення виконання кредитних зобов`язань, договором поруки не встановлено строк його дії, а із позовом кредитор звернувся у січні 2015 року, колегія суддів відхилила. 28 листопада 2013 року ПАТ «Укрсиббанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у межах шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Ці обставини підтверджуються копією позовної заяви ПАТ «Укрсиббанк» від 28 листопада 2013 року, копією платіжного доручення про оплату судового збору, а також листом голови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за №П-175 від 02 жовтня 2014 року, згідно якого не вдалося встановити у зв`язку з пожежею в ніч з 18 на 19 лютого 2014 року місцезнаходження цивільної справи за позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, яка знаходилася на розгляді в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області. Ці докази є належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності підтверджують, що позивач з позовом до відповідачів звертався у листопаді 2013 року;

під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції адвокат Кметик В. С. пояснив, що наявна у справі довідка-розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, на його переконання відповідачем сплачено більшу суму, ніж зазначено у квитанціях про сплату коштів - при ознайомленні з матеріалами справи, виявлено розходження у сумі сплати тіла кредиту ОСОБА_1 у розмірі - 81 916,18 доларів США та сумою, яка зазначена у довідці-розрахунку ПАТ «УкрСиббанк» про сплату лише - 40 289,14 доларів США з різницею між сумою сплати та сумою, яка значиться у довідці-розрахунку становить в розмірі 39 319,59 доларів США. Колегія суддів не прийняла до уваги ці доводи, оскільки ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Аргументи учасників справи

У квітні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційну скаргу, в якій просять скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому посилаються на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

оскаржені рішення ґрунтуються на недостовірних даних, оскільки наявна у справі довідка про розрахунок заборгованості, не відповідає дійсності, тому що боржником сплачено в рахунок погашення заборгованості суму значно більшу, ніж зазначено у квитанціях про сплату коштів наданих банком. Довідки-розрахунки не містять точних даних про фактичну сплату боргу за період з 05 червня 2006 року по 30 квітня 2014 року. Також наявні розходження у сумі сплати тіла кредиту та сумою, яка зазначено у довідці-розрахунку. Згідно інформації банку ОСОБА_1 сплатив за період з 05 червня 2006 року по 30 квітня 2014 року 40 289,14 доларів США, проте фактично було сплачено 79 914 доларів США, що підтверджується квитанціями про сплату, які містяться у матеріалах справи. Суди не дослідили розрахунки заборгованості, що містяться у матеріалах справи та їх невідповідність квитанціям про сплату заборгованості наданих відповідачами;

судово-економічна експертиза була проведена на підставі клопотання адвоката Кметика В. С. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Висновком експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-економічної експертизи від 10 квітня 2019 року № 383/417-422/19-22 встановлено, що сума коштів сплачена ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» для погашення заборгованості по кредитному договору № 000 від 02 червня 2006 року складає 82 130,18 доларів США. Сума заборгованості перед банком станом на 28 листопада 2014 року складає 75 402,54 доларів США та 104 427,66 грн. У висновку експертизи зазначено, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2015 року на підставі розрахунку банку не відповідає ні сумам вказаним у довідці-розрахунку заборгованості за кредитом, ні сумам визначеним при проведенні дослідження. Відповідачі зазначають про необхідність взяття до уваги зазначеного висновку експерта та оцінити в сукупності з іншими, наявними у справі доказами;

апеляційний суд не спростував докази, надані відповідачами, не надав їм належної правової оцінки, не здійснив розрахунку суми заборгованості.

У липні 2019 року ПАТ «УкрСиббанк» через представника Чупіля Р. Р. надало відзив на касаційну скаргу, в якому касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржену постанову - без змін.

Відзив мотивований тим, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто, у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Оскільки для перевірки наведених позивачем розрахунків заборгованостей спеціальні бухгалтерські знання не потрібні, а також те, що твердження відповідача про розбіжності розрахунку заборгованості з квитанціями, наданими суду, за результатом дослідження доказів не підтвердилось, клопотання про призначення експертизи правильно було оцінене судом як необґрунтоване.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року: відкрито касаційне провадження у справі; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про приєднання до матеріалів справи додаткових письмових доказів.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року: клопотання ПАТ «УкрСиббанк», яке підписане представником Чупілем Р. Р., про продовження строку на подання відзиву на касаційну скаргу задоволено; продовжено ПАТ «УкрСиббанк» строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; призначено справу до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 02 червня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов цього договору банк надав позичальнику кредит в сумі 100 000 доларів США під 11,8 % річних, а той зобов`язався щомісячно повертати надані кошти в обсязі та у терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 01 червня 2021 року.

У пункті 11.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги), вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. При цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси (без попереднього про це письмового повідомлення банку) або з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Згідно пункту 11.2 договору про надання споживчого кредиту за № 0, зазначене у пункті 11.1 Договору повідомлення (вимога) Банку про дострокове повернення кредиту направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу Позичальника, що вказана у розділі 12 цього Договору.

Для забезпечення зобов`язань за договором № 0 від 02 червня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 1.

Згідно з пунктів 1.1.-1.5. договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, у тому числі за повернення основної суми заборгованості, відсотків за користування кредитом, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених вказаним договором. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Підстави невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов`язань по договору поруки.

Суди встановили, що станом на 06 травня 2015 року заборгованість складає 87 426,42 доларів США - борг за тілом кредиту та 261 330,80 грн - заборгованості зі сплати пені.

При частковому задоволенні позову банку апеляційний суд вважав, що відповідачі мають відповідати як солідарні боржники, за вимогами банку на суму 87 426,42 доларів США, що становить заборгованість за кредитом та на суму 261 330,80 грн -заборгованість зі сплати пені. Доводи в апеляційній скарзі про те, що позов про дострокове стягнення є передчасним, оскільки порушена процедура досудового звернення, визначена в розділі 11 договору, а саме - відсутні у матеріалах справи докази направлення вимоги про дострокове повернення кредит та її одержання її відповідачами необґрунтовані, оскільки у пункті 5.5 кредитного договору передбачено право банку на дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів та комісії у разі, зокрема, порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісії більше ніж на один місяць. Тому доводи про передчасне звернення з позовом є безпідставними.

Колегія не погоджується із цим висновком з таких підстав.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16 зроблено висновок, що:

«з 16 жовтня 2011 року діє нова редакція статті 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров`я та життєдіяльності, зокрема придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо. Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари) так і нематеріальними (послуги). Споживчий кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено, за винятком надання споживчого кредиту в іноземній валюті з 16 жовтня 2011 року. А відтак, визначити правову природу кредитних правовідносин щодо наявності в них ознак споживчого кредиту повинен суд при розгляді спору, який випливає з зазначених правовідносин. При цьому законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. За своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Отже, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що:

«у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При скасуванні рішення суду першої інстанції апеляційний суд: не з`ясував, на які потреби був виданий кредит, чи є цей кредит споживчим, чи є підстави для застосування до спірних правовідносин частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній до 10 червня 2017 року; чи змінив банк з дотриманням вимог закону та умов договору строк виконання основного зобов`язання та чи виникло у зв`язку з цим у позивача право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості. За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2019 року скасувати.

Передати справу № 607/122/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2019 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук