Справа №443/2221/18
Провадження №2/443/666/20
РІШЕННЯ
іменем України

07 грудня 2020 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І.,

провів у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачеві розгляд справи за позовною заявою військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна,-

встановив:

14.12.2018 Військова частина НОМЕР_1 в особі командира військової частини ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна на суму 6230,70 грн.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 07.10.2016 наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 243 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та допущено до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою водія-електрика відділення управління командира дивізіону взводу управління та радіолокаційної розвідки зенітного ракетно-артилерійського дивізіону. 21.07.2017 о 08:30 год під час проведення перевірки наявності особового складу виявлено відсутність на службі солдата ОСОБА_1 , який повинен з`витися на службу із відрядження із Академії Сухопутних військ імені Петра Сагайдачного. В ході проведеного службового розслідування встановлено що солдат ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду, своїми діями вчинивши кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 407 КК України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2017 солдату ОСОБА_1 з 21.07.2017 призупинено виплату грошового забезпечення. Разом з тим, починаючи з 11 дня самовільного залишення , а саме з 01.08.2017 і до дня призупинення виплати грошового забезпечення , 14.08.2017, солдату ОСОБА_1 виплачено грошове забезпечення у розмірі 6230,70 грн. Відповідно до відомості переплат військовослужбовцям військової частини НОМЕР_3 , відомості неналежних виплат, переплат та недоплат грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , які додані до акту фінансового аудиту та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 аудиторського звіту від 25 травня 2016 року №234/5/19 проведеного Західним територіальним управлінням внутрішнього аудиту фінансового контролю, фінансового аудиту та аудиту відповідності за період з 01 липня 2016 року по 30 квітня 2018 року солдат ОСОБА_1 має заборгованість перед військовою частиною НОМЕР_1 в сумі 6230,70 гривень.

Позивач, вважає, що вказана сума коштів є безпідставно набутим майном, та просить стягнути таку суму з відповідача.

Строни будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися.

Представник позивача ОСОБА_3 надав заяву в якій розгляд справи просить здійснювати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Ухвалою від 26.04.2019 відкрито провадження у справі./а.с. 54/

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 17.08.2020 автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Равлінка Р.Г./а.с.68/

Ухвалою від 06.08.2020 справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду на 20.10.2020./а.с. 69-70/.

Ухвалою від 20.10.2020 справу відкладено на 24.11.2020 /а.с.77/.

24.11.2020 справу було знято з розгляду у зв`язку із перебуванням судді Равлінка Р.Г. на лікарняному.

Наступний розгляд справи призначено на 07.12.2020.

Відповідач, ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Згідно відмітки зв`язку «Укрпошта» на рекомендованому повідомленні 26.09.2020 ОСОБА_1 отримав поштове відправлення особисто, проте у судове засідання призначене на 20.10.2020 не з`явився, у звязку із чим судом було відкладено розгляд справи та направлено судову повістку для виклику у наступне судове засідання призначене на 24.11.2020, вказана кореспонденція отримана відповідачем особисто, 24.10.2020, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів.

Згідно ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити частково, ухваливши заочне рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2016 року наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 243 гр. ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та допущено до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою водія-електрика відділення управління командира дивізіону взводу управління та радіолокаційної розвідки зенітного ракетно-артилерійського дивізіону./а.с.3/

14 серпня 2017 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №505 виплата грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 призупинена з 21 липня 2017 року.

Актом службового розслідування затвердженого 14.08.2017 ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_4 , встановлено, що військовослужбовець військової служби за контрактом водій-електрик відділення управління взводу управління та радіолокаційної розвідки зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 з 21.07.2017 незаконно відсутній на військовій службі. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 9 від 10.07.2017 був відряджений для складання іспитів та вступу на навчання до Академії Сухопутних військ імені Петра Сагайдачного з 11.07.2017 по 20.07.2017, проте у вказай термін солдат ОСОБА_1 не прибув у військову частину.

Відповідно до Відомості переплат військовослужбовцям військової частини НОМЕР_3 , Відомості неналежних виплат, переплат та недоплат грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , солдату ОСОБА_1 нараховано та сплачено грошове забезпечення за липень 2017 згідно РВ № 8/1/1-7 за липень 2017 у повному обсязі, що призвело до переплати грошового забезпечення у сумі 6230,70 гривень.

Відповідно до спільної директиви Міністра оборони України та Начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 26 квітня 2017 року Д-322/1/15дск та наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 29 червня 2017 року №2014дск військова частина-польова пошта НОМЕР_2 перейшла на умовне найменування - «військова частина НОМЕР_1 ».

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша).

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга).

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Відтак, суд вважає необгрунтованими покликання позивача на положення статті 1212 ЦК України, оскільки в даному випадку відповідач отримав вказані кошти на відповідній правовій підставі, перебуваючи у трудових відносинах із позивачем, який покликався на те, що виплата грошового забезпечення відповідачу не призупинялась з дня самовільного залишення ним військової частини помилково та була призупинена в подальшому (в серпні 2017 року), що мало місце як зазначає сам позивач з його вини, а не із вини відповідача, а тому в останнього не виникає обов`язку повертати вказані кошти.

Більше того, пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії».

Ураховуючи те, що позивач, будучи роботодавцем відповідача, при нарахуванні останньому грошового забезпечення як військовослужбовцю за час його тимчасової відсутності повинен був, в силу вимог п. 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2018, призупинити виплату відповідного грошового забезпечення, однак такого обов`язку не виконав, а тому суд приходить до переконання про недоведеність заявлених позовних вимог.

Натомість, факт непризупинення позивачем виплати грошового забезпечення відповідачу з моменту виявлення відсутності відповідача, на переконання суду, свідчить про протиправну бездіяльність позивача щодо виконання покладеного на нього обов`язку, передбаченого п. 34.4 цієї Інструкції, враховуючи обізнаність уповноважених осіб позивача про відсутність на військовій службі відповідача з першого дня (21 липня 2017 року), а тому не може вказувати на те, що така виплата проведена недобровільно, за наявності рахункової помилки з боку позивача чи недобросовісності з боку відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом з тим, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, інше майно, якщо це встановлено законом, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Правовою підставою позовних вимог позивач обрав положення статті 1212 ЦК України, визначивши предмет позовних вимог про стягнення з відповідача виплаченого йому грошового забезпечення військовослужбовця, як безпідставно набутого майна.

Проте, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року в справі № 367/6344/16-ц, набуття однією зі сторін майна за рахунок іншої в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним та прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки позивач, будучи роботодавцем відповідача, при нарахуванні останньому грошового забезпечення як військовослужбовцю за час його тимчасової відсутності повинен був, в силу вимог п. 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2018, призупинити виплату відповідного грошового забезпечення, однак такого обов`язку не виконав.

За таких обставин суд приходить до висновку про необгрунтованість заявленого позову, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, судовий збір покладається на позивача.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 1, 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 82, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 11.12.2020.

Суддя Р.Г. Равлінко