1Справа № 335/9816/19 2/335/367/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2020 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Макарова В.О.,

за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа: Комісія з питань захисту прав дітей Вознесенівської районної адміністрації Запорізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа: Комісія з питань захисту прав дітей Вознесенівській районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартириАДРЕСА_1 .

У зазначеній квартирі зареєстрованими особами числяться його онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його правнук - син відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, з вересня 2017 року та по сьогоднішній час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем своєї реєстрації у квартирі не мешкають, не зберігають свої речі за вказаною адресою, не несуть витрат по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг, при цьому їм не чиняться перешкоди в доступі до житла та в користуванні житловим приміщенням.

Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів у належній позивачу квартирі чинить йому перешкоди у володінні вказаним майном, створює додаткові витрати та унеможливлює оформлення субсидії та отримання інших пільг по сплаті комунальних послуг, ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартироюАДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 06.11.2019 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_5 на задоволенні позову наполягає, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву, яка надійшла з Ізраїлю, м. Ноф-аГалиль, у якій позов визнає, просить його задовольнити та слухати справу без її участі та участі її як представника малолітньої дитини.

Представник третьої особи: Комісії з питань захисту прав дітей Вознесенівській районної адміністрації Запорізької міської ради до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу укладеного 09.07.1997 року реєстраційний номер № 1539, позивач ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 .

На даний час у вказаній квартирі зареєстрованими особами числяться відповідачі у справі, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме з 11.07.2012 року по теперішній час, що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, наданою на запит суду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України.

Як вбачається з акту складеним комісією в складі голови правління ОССБ «Соборний 159» ОСОБА_6 . та мешканців квартири НОМЕР_3 ОСОБА_7 , квартири НОМЕР_4 ОСОБА_8 на предмет фактичного проживання /не проживання/ в ній мешканців від 28.08.2019 року, ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 04.09.2017 року.

Крім того, факт не проживання відповідача та її малолітнього сина в квартирі належній позивачу, підтвердила у своїй заяві особисто відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Також, права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до закону №175/97-ЕР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є членами сім`ї власника квартири, а саме онукою та правнуком, однак вони не проживають за місцем реєстрації з вересня 2017 року, витрат по утриманню житла не несуть, і позивач несе зайві комунальні витрати.

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє також і в інтересах відповідача малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнає позовні вимоги в повному обсязі, підтверджує, що вона, разом із сином ОСОБА_9 в квартирі не проживають, оскільки, виїхали до країни Ізраїлю, про що свідчить її особиста заява про визнання позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Ч. 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Проаналізувавши наведені правові норми суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_3 у спірній квартирі не мешкає. ЇЇ мати ОСОБА_2 також не проживає в спірній квартирі. Залишення неповнолітнього зареєстрованого в спірному приміщенні суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України.

Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Судом встановлено, що реєстрація відповідачів у квартирі порушує права позивача як власника, так як позивач обмежений у своєму праві розпорядження власністю, а крім того відповідачі в квартирі не проживають, витрат по утриманню житла не несуть, і позивач несе зайві комунальні витрати.

Крім того, заява про визнання позову відповідача ОСОБА_2 не суперечать закону та не порушують права інших осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, а тому оскільки відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання з 04.09.2017 року та виїхали за межі України, необхідним визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

При цьому суд приймає до уваги, що у відповідності зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили,про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд вважає, що вони повинні залишитись за позивачем так як питання щодо їх стягнення позивачем не заявлялись.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 206, 247, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа: Комісія з питань захисту прав дітей Вознесенівській районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,), таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.О. Макаров