Справа № 598/1219/16-ц
провадження № 2/598/25/2020
РІШЕННЯ

іменем України

"09" грудня 2020 р. Збаразький районний суд

Тернопільської області в складі :

головуючого судді Олещука Б.Т.

з участю секретаря Демчук О.М., позивача ОСОБА_1 , представників позивача адвокатів Синюка А.С., Шевчука В.О. та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ратича Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Збаражі Тернопільської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , -

встановив:

У серпні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.12.2009 відповідачі, подружжя ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , позичили у нього 40000 доларів США і зобов`язувались їх повернути на першу його вимогу. У 2010 році відповідачі повернули йому 500 доларів США. Однак, всупереч вимогам укладеного між сторонами договору позики від 11.12.2009 своєчасно не повернули іншу позичену частину коштів. В добровільному порядку відповідачі повернути кошти відмовляються. Таким чином, відповідачі не виконують належним чином взятих на себе зобов`язань, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 41277 доларів США, яку слід стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та пояснив, що відповідачі 11.12.2009 взяли у нього в борг 40000 доларів США та зобов`язувались їх повернути. Частину боргу в сумі 500 доларів США відповідачі повернули. У грудні 2014 року у нього виникла необхідність у грошових коштах і він звернувся до відповідачів з вимогою повернення решти боргу. Однак, його вимогу відповідачі не виконали. На теперішній час борг йому не повернутий, а тому просить повністю задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Ратич Т.М., у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову і пояснив, що з розписки складеної 11.12.2009 вбачається, що відповідачі позичили у позивача гроші в розмірі 40000 доларів США. Проте обов`язок щодо їх повернення приймає тільки ОСОБА_2 , а отже розписка не містить зобов`язання ОСОБА_3 про їх повернення, що приводить до висновку про нікчемність такої розписки. Крім того, зазначив, що у розписці не встановлений строк повернення позики та вимоги щодо повернення позики відповідачі не отримували. У задоволені позовних вимог просить відмовити, а справу розглядати на підставі поданих доказів, інших доказів у справі немає.

Відповідач ОСОБА_3 та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , в судові засідання неодноразово не з`являлися, по невідомій суду причині, хоча про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені.

Заочним рішенням Збаразького районного суду від 04 жовтня 2016 року ухваленому у справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги позивача задоволені. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно в користь ОСОБА_1 41277,5 доларів США, що з розрахунку курсу НБУ станом на 04.10.2016 становить 1069938,52 грн заборгованості за договором позики від 11.12.2009 та 9890 грн сплачених судових витрат (т.1 а.с.28).

Ухвалою Збаразького районного суду від 28 листопада 2017 року дане заочне рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2016 року скасовано і справу призначено до розгляду (т.1 а.с.43).

05.01.2018 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ратича Т.М. на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому він позовні вимоги не визнає, оскільки розписка складена 11 грудня 2009 року не містить зобов`язання про повернення коштів. Крім того, вимоги позивача про повернення позики відповідачі не отримували, а тому просить відмовити у задоволенні позову (т.1 а.с.48-50).

06.02.2018 до суду звернувся представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т.М. із клопотанням про розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу в порядку загального позовного провадження та про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (т.1 а.с.56-58).

Ухвалою Збаразького районного суду від 27 лютого 2018 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ратича Т.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу (т.1 а.с.64).

02.03.2018 до суду звернувся позивач ОСОБА_1 із заявою про забезпечення позову, в які просить винести ухвалу, якою з метою забезпечення позову заборонити виїзд громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за межі України (т.1 а.с.79).

Ухвалою Збаразького районного суду від 02 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, шляхом заборони виїзду громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за межі України повернуто ОСОБА_1 (т.1 а.с.82).

Ухвалою Збаразького районного суду від 29 травня 2018 року ухвалено продовжити розгляд даної цивільної справи за правилами загального позовного провадження передбаченого Цивільним процесуальним кодексом України в новій редакції від 03 жовтня 2017 року, зі стадії підготовчого провадження та призначено підготовче засідання справи (т.1 а.с.100).

06.06.2018 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ратича Т.М. на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому вони позовні вимоги не визнає, оскільки зокрема розписка складена 11 грудня 2009 року не містить зобов`язання про повернення коштів. Крім того, вимоги позивача про повернення позики відповідачі не отримували, а тому просять відмовити у задоволенні позову (т.1 а.с.105-107).

27.08.2018 на адресу суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про доручення до матеріалів даної справи оригіналу боргової розписки від 11 грудня 2009 року з додатком оригіналу боргової розписки від 11 грудня 2009 року укладеної між сторонами у даній справі (т.1 а.с.118-119).

10.09.2018 на адресу суду надійшла відповідь позивача ОСОБА_1 на відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ратича Т.М. в якій він зазначає, що посилання у відзиві представника відповідача про нікчемність такої розписки є безпідставною та суперечить визначенню нікчемності правочину згідно ч.2 ст.215 ЦК України, а тому вважає, що відзив підлягає відхиленню (т.1 а.с.134-135).

29.10.2018 проведено підготовче засідання у справі і призначено судовий розгляд справи (т.1 а.с.145-147).

08.05.2019 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Радосюка В.П., в якому він просить встановити додатковий строк для подання доказів по справі та приєднати до матеріалів справи копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 04.05.2019 №6 в якості доказу (т.1 а.с.171-172).

Ухвалою Збаразького районного суду від 14 червня 2019 року постановлено повернутися до з`ясування обставин у даній цивільній справі, оскільки під час судових дебатів виникла необхідність з`ясування нових обставин, що мають значення для справи, а саме: передачі відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів, за договором позики від 11.12.2009, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 і дослідження нових доказів, з приводу вказаних обставин (т.1 а.с.184).

07.11.2019 на адресу суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 адвоката Радосюка В.П., в якій він просить залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.212-214).

Ухвалою Збаразького районного суду від 11 листопада 2019 року постановлено залучити, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , до участі в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу (т.1 а.с.219).

Заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд неодноразово роз`яснював позивачу та представникам сторін, що обставини справи мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Також суд вжив всіх дозволених чинним законодавством заходів для повного і об`єктивного розгляду справи, роз`яснював позивачу та представникам сторін, що наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позивача, заперечення представника відповідача, мають бути доведені належними та допустимими доказами.

Крім того, суд неодноразово сприяв сторонам у наданні додаткових доказів, шляхом задоволення їх клопотань та надавав терміни для представлення доказів, у зв`язку із чим неодноразово відкладався розгляд справи.

Суд не може вказувати сторонам, які докази необхідно надати суду для підтвердження своїх вимог та з власної ініціативи витребувати докази, оскільки згідно із вимогами ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона по справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними якщо вони містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи те, що обов`язок щодо доказування покладається на сторони, суд вважає, що вказану справу слід вирішувати на підставі наявних доказів.

Так, судом встановлено, що 11 грудня 2009 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі, отримали в борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 40000 доларів США та зобов`язались їх повернути, що підтверджується оглянутою у судовому засіданні розпискою (т.1 а.с.119) та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 04.05.2019 за №6 (т.1 а.с.172). Крім того, у даній розписці від 11 грудня 2009 року зазначено, що у зв`язку із кризою відповідач ОСОБА_2 змушена виїхати за кордон на заробітки, зароблені гроші вона буде висилати своїм дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , чоловікові ОСОБА_3 , які будуть ці зароблені гроші повернути ОСОБА_1 ..

Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні вказаної розписки, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, щодо суми, валюти, строку дії і звіту повернення коштів.

Згідно матеріалів позову вбачається, що у 2010 році відповідачами було повернуто позивачу 500 доларів США.

Будь-яких спростувань вищенаведених обставин судом не здобуто.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Крім того, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а факт передачі коштів не може грунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджений лише належними і допустимими доказами (частина друга статті 58, стаття 59 ЦПК України 2004 року). Позивач у даній справі звернувся до суду у серпні 2016 року за захистом своїх прав коли діяли норми ЦПК України в редакції 2004 року.

Отже, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, а надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки з неї вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з огляду на порушення відповідачем грошового зобов`язання, позивач ОСОБА_1 має право на стягнення 3 % річних відповідно ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки 3% проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 та процентів за договором позики передбачених статтею 1048 Кодексу. Стягнення 3% процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти.

Відповідно до розрахунків здійснених позивачем та долучених до справи, розмір 3% річних становить 1777 доларів США 50 центів. Суд погоджується з таким розрахунком та вважає, що саме ця сума має бути стягнута з відповідача в користь позивача.

Разом з тим, щодо валюти виконання та стягнення коштів, слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

В силу вимог ст.524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до вимог ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналізуючи наведені правові норми Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі за №464/3790/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зробили висновок, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті Велика Палата Верховного Суду висловила аналогічну правову позицію, яка міститься у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 73/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Судом встановлено, що у договорі позики від 11 грудня 2009 року, зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався сторонами.

Виходячи з викладеного можна зробити висновок, що договір позики укладено в іноземній валюті, і позивач просить стягнути позику в іноземній валюті.

Тому, з цих підстав, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі за №373/2054/16-ц визнала за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, вказавши, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018р. у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Вказаним договором позики не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому суд вважає, що правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 41277 доларів США відповідно за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Така позиція з подібними правовідносинами узгоджується з постановами Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі за № 638/10417/15-ц та від 28 серпня 2019 року у справі за №469/1578/16-ц.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення шляхом стягнення із відповідачів солідарно на користь позивача суми боргу за борговою розпискою від 11 грудня 2009 року в сумі 39500 доларів США, та 3 проценти від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання, які позивач просить стягнути у розмірі 1777 доларів США 50 центів.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т.М. заперечуючи позовні вимоги у відзиві на позов (т.1 а.с.105-107) та поясненнях даних у судовому засіданні посилається на те, що розписка не містить зобов`язання повернення грошових коштів та строку повернення позики.

Разом з тим, як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вимоги статей 1046, 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами другою - п`ятою статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з частинами другою та третьою статті 212 ЦПК України 2004 року жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналогічні положення викладено у частині другій статті 89 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідачами 11.12.2009 була надана позивачу розписка на суму 40000 доларів США (т.1 а.с.119).

Розписка підписана відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 власноручно, що підтвердив представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т. у судовому засіданні.

Розписка виконана відповідачем ОСОБА_2 власноручно, про що не заперечував представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т. у судовому засіданні.

Факт підписання договору позики (розписки) 40000 доларів США від 11 грудня 2011 року саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також власноручне написання розписки ОСОБА_2 не оспорюється, а тому відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року не потребує доказування. Аналогічні положення викладено у частині першій статті 82 ЦПК України.

Доказів, що борг відсутній, відповідачі та представник відповідача ОСОБА_2 суду не надали.

Крім того, відповідачі не довели і судом не здобуто належних та допустимих доказів того, що спірний договір укладений не в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, борг підлягає стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно в користь позивача.

В силу статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачі з приводу оскарження договору позики до суду не зверталися.

Згідно із ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може грунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними допустимими доказами.

Також сторонами не надано і судом не здобуто належних та допустимих доказів того, що зазначений договір позики укладено під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Спірний договір від 11.12.2009, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідачами не оспорювався і не визнавався у судовому порядку недійсним.

Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Таким чином, факт підписання відповідачами договору позики є доказом отримання ними від позивача позики в сумі 40000 доларів США.

Із змісту розписки вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 взяли в борг кошти у розмірі 40000 доларів США.

Отже, наведене свідчить, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали між собою договір позики, згідно з яким відповідачі, перебуваючи у шлюбі, отримали у власність від позивача грошові кошти та зобов`язались повернути борг ОСОБА_1 ..

Посилання представника позивача ОСОБА_2 на те, що приміткою до розписки від 11 грудня 2009 року передбачено, що у зв`язку із кризою відповідач ОСОБА_2 змушена виїхати за кордон на заробітки, зароблені гроші вона буде висилати своїм дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , чоловікові ОСОБА_3 , які будуть ці зароблені гроші повернути ОСОБА_1 , однак, відсутня вимога до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , суд оцінює критично, оскільки дана примітка не звільняє відповідачів від повернення боргу на вимогу позивача.

Також враховуючи все вищенаведене, суд, приходить до висновку, що звернення позивача до відповідачів у грудні 2014 року та звернення до суду позивача з позовом до відповідачів у серпні 2016 року, з вимогою про повернення залишку боргу, свідчить про своєчасну вимогу позивача повернути борг відповідно до договору від 11 грудня 2009 року та чинного законодавства. А тому, суд критично оцінює заяви представника позивача ОСОБА_2 адвоката Ратича Т.М. про відсутність вимоги позивача до відповідачів про повернення позики та під час дозволеної судом в ході судових дебатів репліки про застосування строків позовної давності у даній справі.

За правилами ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, у порушення умов договору позики відповідачі до теперішнього часу не повернули позивачу всі грошові кошти, які передбачено договором, чим порушили зобов`язання.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача боргу підлягають задоволенню.

При зверненні до суду із даним позовом станом на серпень 2016 року ставка, що підлягала сплаті при поданні даної позовної заяви становила 6890 грн за вимогу майнового характеру.

Згідно вимог ст.141 ЦПК України, суд, також вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів в користь позивача 10090 грн судових витрат. При цьому суд бере до уваги квитанцію за №11 від 03.08.2016 про сплату позивачем 6890 грн судового збору (т.1 а.с.1), та акт виконаних робіт і квитанцію від 09.03.2016 про сплату позивачем 3200 грн за надання правничої допомоги адвоката (т.1 а.с.7, 23).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.45 Закону України «Про судовий збір», ст.ст.11, 202, 203, 207, 215, 526, 543, 625, 629, 640, 1046-1051, 1167 ЦК України, ст.ст.58, 59, 61, 118, 119, 212 ЦПК України 2004 року, ст.ст.4, 5, 12, 13, 19, 76-78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 268, 352 Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції від 03 жовтня 2017 року, суд,-

ухвалив :

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно в користь ОСОБА_1 борг в сумі 41277,5 доларів США (сорок одна тисяча двісті сімдесят сім доларів США п`ятдесят центів).

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно в користь ОСОБА_1 10090 грн (десять тисяч дев`яносто гривень понесених судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Збаразький районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження даного рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дане рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Вступна та резолютивна частини даного рішення суду складені, підписані і проголошені суддею 09 грудня 2020 року.

Повне рішення суду складено і підписано суддею 10 грудня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , останнє зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4 , останнє зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб), номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України невідомі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_5 , останнє зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб), номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України невідомі.

Суддя Богдан Олещук