Справа № 369/68/20
Провадження №2-з/369/1/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2020 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Дубас Т.В.

за участю секретаря Мазурик Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення.

В своїй заяві заявник просив суд: забезпечити позов шляхом заборони вчинення будь-яких дій стосовно земельної ділянки, яка оформлена на ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.02.2002 року за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.167 га, земельна ділянка має кадастровий номер :01:001:5041 до вирішення спору по суті.

Свої вимоги обґрунтував тим, що в майбутньому має намір подати позов про визнання права власності за ним ОСОБА_1 на будівлі загальною площею 47.32 м2, розташовану на земельній ділянці, яка оформлена на ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.02.2002 року за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.167 га із подальшим встановленням сервітуту на право проходу до будинку.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.167 га була придбана в інтересах ОСОБА_2 в 2002 році. У 2003-2004 році на земельній ділянці було збудовано капітальний будинок за кошти і на замовлення ОСОБА_1 .

Заявнику стало відомо, що ОСОБА_2 планує продаж земельної ділянки, що призведе до втрати права користування, розпорядження і фактичного володіння будинком, який належить ОСОБА_1

Фактично будівля належить позивачу - ОСОБА_1 , оскільки склалось так, що сім`я використовує будинок з 2004 року, але права власності на будинок не оформляли.

У зв`язку із тим, що суміжна земельна ділянка належить ОСОБА_1 обидві ділянки було обнесено парканом і використовувались для сумісного використання всією сім`єю. Питання поділу або виділу земельної ділянки не ставилось, сервітут не оформлювався.

В той же час на початку 2020 року стало відомо, що ОСОБА_2 намагається продати земельну ділянку на якій розташовано будинок, який належить ОСОБА_1

ОСОБА_2 намагається використати довірительні відносини у сім`ї з метою збагачення і нанесенню шкоди інтересам сім`ї і конкретно ОСОБА_1 .

Станом на 04.01.2020 року на кадастровій карті з`явилась земельна ділянка із кадастровим номером :01:001:5041, саме на місці під будинком і дана земельна ділянка є суміжною із ділянкою ОСОБА_1 . В той же час інформації станом на травень 2019 року і грудень 2018 року вказує на відсутність виділення землі (технічного оформлення).

Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його права власності та права користування земельною ділянкою

Тому на підставі вищевказаного просив суд заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частини першої ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із роз`яснень Верховного Суд України у п. 4 постанови Пленуму від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов"язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Так до заяви про забезпечення позову додано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.01.2020 року, відповідно до яких не можливо однозначно встановити належність земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:5041 ОСОБА_2 . Таким чином на даний час заявником не доведено належність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 .

Судом перевірено аргументованість заяви про забезпечення позову щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених заявником і не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення його прав . Тобто, припущення заявника що вищезазначене майно може бути відчужене відповідачем іншій особі на момент виконання рішення суду не доведене.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, враховуючи наявні у суду відомості про належність спірного майна, а також співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, спосіб захисту своїх порушених прав, обраний заявником, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

За таких умов, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав та ризиків, визначенихст.149 ЦПК України, для забезпечення позову.

Таким чином, у зв`язку з тим, що заявник не навів достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову, суд вважає вимогу про забезпечення позову безпідставною, необґрунтованою, тому приходить до висновку про необхідність відмовити у забезпеченні позову.

Керуючись статтями 149-153, 258-261-210 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення - відмовити.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Суддя Т.В. Дубас