н/п 2/490/1271/2019 Справа № 490/7480/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Дудник Г.С.,

за участі представників позивача Творча спілка "Миколаїська обласна організація Національної спілки художників України" - адвоката Беркана М.А. та третьої особи Національної спілки художників України - адвоката Туз І.В., представника відповідача Герцуна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Творчої спілки "Миколаїська обласна організація Національної спілки художників України" до ОСОБА_1 про усунення перешкод здійснення права користування і розпорядження майном та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Національної спілки художників України" до ОСОБА_1 про усунення перешкод здійснення права користування і розпорядження майном ,

В С Т А Н О В И В:

06 вересня 2018 року Творча спілка «Миколаївська обласна організація Національної спілки художників України ( далі ТС «МООНСХУ» ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила постановити рішення, яким усунути перешкоди здійснення праав користування та розпорядження майном нежитловим приміщенням майстерні № 6 , розташованої за адресою АДРЕСА_1 , яке належить на праві спільної власності позивачу, шляхом примусового виселення .

В обґрунтування позову вказує, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 15.05.2003 року ТС «МООНСХУ» належить на праві колективної власності нежиле приміщення загальною площею 2102,1 кв.м. за вказаною адресою в частці 57/100, в складі зазначеного майна є майстерня літера А-6, що підтверджується технічним паспортом майстерні КП ММБТІ та довідкою № 3-392 від 23.07.2018 року.

Згідно п. 4.4.6 Статутут членам сіплки для забезпечення умов творчої діяльності може надаватися в платне користування за рішенням Правління ТС «МООНСХУ» з обов`язковим укладенням договру користування окреме приміщення (кабінет, майстерня) , що є власністю ТС «МООНСХУ».

До кінця 2017 року за рішенням загальних зборів ТС «МООНСХУ» майсернею користувався член спілки ОСОБА_2 , разом з яким без оформлення будь-яких документів приміщенням користувалася ОСОБА_1 , яка не є членом спілки.

Відповідно до протоколу № 1 засідання правління ТС «МООНСХУ» від 10.01.2018 року творча майстерня № 6, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 перерозподілена члену спілки ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_1 не є членом спілки художників і з нею не укладалися будь-які договори оренди чи суборенди майстерні № НОМЕР_2 , законних підстав для користування відповідачкою вказаним приміщенням майстерні № 6 не має. Проте ОСОБА_1 відмовилася звільняти приміщення , не допускає створену позивачем комісію для перевірки санітарного стану та електропроводки, що підтверджується витягом з проткоолом № 6 засідання правління ТС «МООНСХУ» від 01.07.2018 р.

Такими діями відповідачка перешкоджає користуванню та розпорядженню позивачем належними йому майном.

Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме розглянуто на розширеному правлінні листа ОСОБА_1 про подальше користування спірним майном , рішенням якого було відмовлено відповідачці та вирішено звернутися до правоохоронних органів про примусове звільнення приміщення. Центральнми відділом поліції була надана відповідь з рекомендацією звернутися до суду від 11.06.2018 року.

Посилаючись на положення ст. 391, 386, 321, 316-317 ЦК України просили про задволення позову. Також просили стягнути з відповідачки судові витрати, які складаються з 1762 грн судового збору та 9715 грн витрат на професійну правничу допомогу.

06.02.2019 року надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача адвокат Герцун В.С. просить відмовити у задволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування заперечень посилається на те, що відповідно до правовостановлювальних документів власником нежитлових приіщеня по АДРЕСА_1 є НСХУ , а не позивач ТС «МООНСХУ» , який в свою чергу не надав належних доказіав на підтвердження свого права власності на спірну майстерню. Оскільки позивач не є власником приміщення, тому його права не порушені та не підлягають захисту.

Також просив стягнути з позивач витарти на правву допомогу, на підтвердження яких надав розрахунок судових витрат відповідача 7000 грн , Договір про надання правничої допомги, укладений ОСОБА_1 , з адвокатом Герцуном В.С. від 24.01.2019 року, відповідно якого встановлено оплата за 1 годину роботи адвоката 1000 грн, квитнація про сплату за договором 7000 грн від 24.01.2019, а також розрахунок затраченого адвокатом часу : ознайомлення з позовною заявою з додаками , надання консультації та роз`яснень 1,5 годин, підготовка відзиву на позовну заяву з додатками, клопотанян про поновлення строку, робота з реєстрами юридичних осіб прав власності 4 годин, всього 5,5 год.

15 лютого 2019 року надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що на підставі наказу НСХУ № 24 від 31.05.2002 року нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 передано ТС «МООНСХУ» з правом володіння, користування та розпорядження за обмеженням права відчуження. Таким чином ТС «МООНСХУ» на законних підставах має речове право на вказане майно, що відповідає положенням ст. 395 ЦК України. Зважаючи на те, що дії відповідачки по користуванню майстернею перешкоджає користуванню майном ТС «МООНСХУ» а саме предачу в оренду членам спілки , подача позовної заяви не протирічить ст.ст. 386,396 ЦК України. Також вважають вимоги про стягнення 7000 грн витрат на правничу допомогу безпідставними.

19 лютого 2019 року подано представником ТС "МООНСХУ" уточнення підстав позову, а саме зазначено посилання на положення ст.ст. 395 -396 ЦК України.

Протокольною ухвалою суду віл 28.10.2019 року за клопотанням представника позивача адвокат Беркана М.А. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору , на стороні позивача НСХУ.

29 листопаад 2019 року подано позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, НСХУ до ОСОБА_1 , в якій просять постановити рішення, яким усунути перешкоди здійснення права користування та розпорядження майном нежитловим приміщенням майстерні АДРЕСА_2 , яке належить на праві спільної власності НСХУ, шляхом примусового виселення ОСОБА_1 .

В обгрунутвання позовних вимог посилаються на те, що НСХУ є власником 57/100 часток нежитлових приміщень в АДРЕСА_1 , в складі зазначеного майна є майстерня літера А-6, що також підтверджується довідкою БТІ. Вказане приміщення на теперішній час без будь-яких підстав правових використовується відповідачкою, яка не є членом ані НСХУ, ані МООНСХУ , з нею не укладалися жодні договрим оренди або суборенди. Проте вона відмовляється звліьняти вказане приміщення.

Посилаючись на положення ст. 316,321,391 ЦК УКраїни просили про задоволення позову.

Протокольною ухвалою суду від 18 грудня 2019 року прийнято позовну заяву третьої особи та продовжено перерву у підготовчому засіданні до 23.03.2020 року.

Протокольною ухвалою суду від 23.03.2020 ркоу закінчено підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду на 23 червня 2020 року.

В судовому засіданні представни ТС «МООНСХУ" адвокат Беркан М.А. просив про задовлення позову з викладених у позові та заявах з процесуальних питань підстав. Ззаначив, що слід задовольнити обидва позови і звернув увагу суду на те, що відповідачем протягом усього розгляду справи не надано жодних доказів на підтвердження наявності законних підстав для користування спірною майстернею.

Представник третьої особи НСХУ адвокат Туз І.В. просила задовольнити позов з викладених підстав.

Представник відповідачки адвокат Герцун В.С. просив про відмову у задоволенні обох позовів . Зазначив, що позивач ТС «МООНСХУ» не є належним позвиачем, оскільки не є власником спірної майстерні. А позов НСХУ також не підлягає до задоволення, оскільки не доведено, що право власності саме на майстерню № 6 належить НСХУ, адже згідно єдиного правовстановлювального документу Свідоцтва про право власностиі 2003 року НСХУ є власником лише 57/100 часток приміщень по АДРЕСА_1 , а де перебуває приміщення майстерні на 6 поверсі не доведено, адже довідка БТІ не є правовстановлювальним документом. Отже позивачами не доведено наявність у них права вимоги до ОСОБА_1 на вислення з вказаного приміщення.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлене наступне.

Відповідно до п. 4.4.6 -4.4.7 Статуту ТС «МООНСХУ» членам сіплки для забезпечення умов творчої діяльності може надаватися в платне користування за рішенням Правління ТС «МООНСХУ» з обов`язковим укладенням договору користування окреме приміщення (кабінет, майстерня) , що є власністю НСХУ. Член Спілки може використовувати лише одну майстерню , яка належить спілці. Цільове використання майстерні контролюється Правлінням, ревізійною комісією ТС «МООНСХУ» . При порушенні умов користування член спілки позбавляється права користування і творча майстерня перерозподіляється іншому члену спілки.

Згідно технічного паспорту БТІ майстерня № 6, площею 16,8 кв.м. знаходиться на шостому поверсі житлового будинку літер А-6 по АДРЕСА_1 . Згідно довідки КПММБТІ дане приміщеня художньої майстерні належить НСХУ на підстав Свідоцтва про право власності САА 943216 від 15.05.2003, виданого виконавчим комітетом ММР - форма власності колективна, чатка 57/100 нежитлових приміщень, загальною площею 2102,1 кв.м.

Згідно витягу з протоколу № 1 засідання правління ТС «МООНСХУ» від 10.01.2018 вирішено у звязку із смертю ОСОБА_3 перерозподілити творчу майстерню № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

Згідно довідки ТОВ «Центральний-1» - на протязі 2015-2018 років оплата за відшкодування експлуатаційних витрат за творчі майстерні № 6 та № 7 від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Товариства не надходило, відсутні договірні відношення на відшкодування експлуатаційних витрат з ОСОБА_1 .

Тобто вбачається, що вкзані майстерні були закріплені ТС «МООНСХУ» за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - батьком відповідачки.

Згідно витягу з протоколу № 6 засідання правління ТС «МООНСХУ» від 10.06.2018 членами правління засвідчено , що ОСОБА_7 знаходиться в творчих майстернях № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 та на прохання впустити комісію для перевірки санітарного стану та електропрповодки отримали відмову.

Проте з даного протоколу не вбачається жодним чином, що відповідачці була висунута вимога власника чи користувача про звільнення спірного приміщення у встановлений строк.

Не містять і матеріали справи відомостей, що користувач вказаної майстерні, про яку зазначено в рішенні правління позивача - ОСОБА_4 зверталася до відповідачки з вимогою про звільнення останньою приміщення майстерні.

З листа відповідачки на адресу секретаря НСХУ вбачається, що творчу майстерню № НОМЕР_2 вона займає вже 13 років , використовує це приміщення саме як творчу майстерню та не має іншого. Проте ,оскільки не є членом спілки правління ТС «МООНСХУ» прийняло рішення про звільнення цієї майстерні. З 2007 року її заява про вступ до Спілки не вирішена. Приміщення № 7, яке їй передав її батьком, який був членом НСХУ, вона використовує як житло, а просить залишити майстерню № НОМЕР_2 у її користування та не позбавляти її права творити. У претендента на майстерню ОСОБА_8 є своя майстерня.

Згідно витягу з протоколу № 1 засідання розширеного правління ТС «МООНСХУ» від 19.06.2018 з приводу розгляду листа ОСОБА_1 , на ім`я голови ревізійної комісії НСХУ ( щзгідно резолюції цей лист дійсно передано на вирішенян правліню ТС «МООНСХУ) вирішено : ОСОБА_7 , звільнити творчу майстерню № НОМЕР_2 , яку вона займає незаконно , не є членом ТС «МООНСХУ» , так як вона є колективною власністю ТС «МООНСХУ» і розподілена члену ТС «МООНСХУ» ОСОБА_4 по рішенню правління від 10.01.2018 року. Оскільки ОСОБА_1 , незаконно знаходиться в приміщеннях майстерні , майстерня № НОМЕР_2 передана в оренду рішенням правління від 10.01.2018 ОСОБА_4 . Вирішено звернутися у правоохоронні органи про відновлення законності та звільнити колективну власність.

Згідно Наказу НСХУ № 24 від 31.05.2020 року НСХУ пердало в оперативне управління Миколаївській обласній організації НСХУ майно будинкит та споруди : виставковий зал, адміінстративні та виробничі приміщення МООНСХУ за адремою АДРЕСА_3 . Разом зе передачею основних засобюів передається право володіння та корситування та розпорядження крмі обмеження права вдчуження та обміну. з аправом заключення договрів найму житлових та нежитлових приміщень зп опереднім узгодженням з НСХУ на строк більше 1 року , заклдченян господарських договрів тощо.

Згідно письмового Договору про закріплення майна, що перебуває у власності НСХУ за МООНСХУ на праві управління від 25.10.2018 року в управління МООНСХУ як користувачу передається майно для здійснення господарської (статутної ) діяльності корситувачем, в тому числі утримання творчих майстерень в м.Миколаєві , в тому числі виставковий зал, адміністративні та виробничі приміщення, виробничі майстерні МООНСХУ за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 745,8 кв.м., корисною 614,8 кв.м. Акт приймання-передачі до договору підпсиано керівниками 25.10.2018 року.

Згідно умов договору передача майна не тягне за собою виникнення права власності на майно користувача, який володіє, користується та розпоряжається переданим йому майном на власний розсуд - в тому числі передача іншим суб`єктам на праві оренди. Користувач з метою забезпечення статуної діяльності може укладати з іншими особами будь-які договори, крім розпорядження вказаним майном без згоди власника.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16).

Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Проте предметом вказаних позовів є саме нежитлове приміщення - майстерня.

Щодо позову третьої особи НСХУ - суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч. 1). Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства (ч. 2). Суди розглядають справи, визначені в ч. 1 ст. 15 ЦПК, у порядку позовного, наказного та окремого провадження (ч. 3). Крім того, суди розглядають справи про оскарження рішень третейських судів, про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів, про оспорювання рішень міжнародного комерційного арбітражу, а також про визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу (ч. 4).

Ст. 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси - тобто судовому захисту підлягає лише дійсне порушене право.

Проте згідно вищезазначеним Договором від 25.10.2018 року , НСХУ передало в управління МОО НСХУ приміщення в АДРЕСА_1 фактично в цілій частині, що належить в цій будівлі позивачеві ( що не заперечувалося в судовому засіданні ні позивачем, ні третьою особою) - отже розпорядилося належним майном на власний розсуд та у спосіб , не заборонений законом.

Добто управителем та законним користувачем цього майна є МООНСХУ, яке наділено правом використовувати вказані приміщення для здійснення своєї статутної діяльності, укладати щодо нього будь-які господарські договори, крім обмеження права на відчуження вказаним майном.

Поза розумним сумнівом, дії ОСОБА_1 , жодним чином не порушують право НСХУ на розпорядження майстернею № НОМЕР_2 та можливість її відчуження.

За такого, права власника НСХУ які полягають у користуванні спірною майстернею, яка цим же власником передана в користування іншій особі - МООНСХУ, яка і отримала право передавати це майно в оренду чи користуватися ним у власних інтересах третім особам - не порушені з боку відповідача, що є підставою для відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо позовних вимог ТС "МООНСХУ".

Як зазначає позивач, згідно Статут МООНСХу може надавати членам спілки в платгне корситування за рішенням Правління з обов`язковим укладенням договру користування окреме приміщення (кабінет, майстерня) тожо - п. 4.4.6 Статуту.

За такого, спірна майстерня № 6 вочевидь повинна була бути передана в окритування правопопереднику ОСОБА_1 на підставі відповідного договру - проте такий суду не надано.

Користування відповідачкою вказаною майстернею тривалий час , як-то зазначено у наданих судуд доказах, - позивачем не спростовано та визнається відповідачем.

З аналізу правовідносин сторін суд доходить висновку, що фактично відносини між МООНСХУ та користувачами творчих майстерень за своєю правовою природою є догором найму.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що між Миколаївською обласною організацією НСХУ (якій власником НСХУ приміщення творчих майстерень, що розташовані по АДРЕСА_1 , передані в управління та користування) та ОСОБА_1 фактично склалися договірні відносини щодо найму нежитлових приміщень - майстерню, загальною площею 16,8 кв.м. що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким, з викладеного слідує, що між Миколаївською обласною організацією НСХУ відповідачкою склалися спірні правовідносини щодо користування приміщенням вказаної майстерні.

Зі змісту статті 759 Цивільного кодексу України випливає, що за договором найму наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно в користування за плату та на певний строк.

Орендар за цим договором набуває статусу титульного володільця на певний строк, тривалість якого визначається домовленістю сторін, законом (у тому випадку, коли законом установлені максимальні (граничні) строки, та їх волею про розірвання договору. Таким чином, умова про строк користування майном обумовлена суттю самих відносин оренди.

У частині 2 статті 17 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» встановлено, що в разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зазначене положення закону забезпечує стабільність орендних правовідносин. Дещо подібна умова передбачена й у ст. 764 ЦК України, де визначено, що, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що власником спірного майна НСХУ чи його користувачем ТС "МООНСХУ" направлено офіційне повідомлення відповідачці про намір припинити її право корситування спірним приміщенням та необхідність звільнити приміщення у встановлений строк. Засідання правління проходили без участі ОСОБА_1 , копії оформлених цими протоколами рішень не направлялися та не вручалися їй у встанволеному законом порядку.

Більш того, як зазначає позивач МООНСХУ - вони як законні користувачі спірної майстерні вирішили передати цю майстерню іншому члену спілки художників ОСОБА_4 , проте остання , як наймач вказаного приміщення - взагалі не висувала жодних вимог до ОСОБА_1 щодо звільнення вказаного приміщення. Тобто існування між ними певної домовленості не виключається, а рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

Навіть в Акті обстеження ( де не було допущено представників позивача ) спірної майстерні зазначена інша мета обстеження, ніж попередження про його звільнення.

А тому, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову МОО НСХУ.

За таких підстав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні як позову Національної спілки художників України, так і позову ТС "МООНСХУ" до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у корситуванні майном шляхом виселення.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що суд повністю відмовив позивачу в задоволенні його позову, тому відповідно підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору та витрат на правову допомогу немає.

За ч.8 ст. 141 ЦПК, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Суд, здійснюючи розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) вказує наступне.

Так, оскільки жодного витягу з Реєстрів до відзиву адвокатом Герцуном В.С. не додано, отже робота з реєстрами не підтверджена , а також приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом відзиву на позов та їх значення для спору, відповідність запропонованої адвокатом правової позиці правовим висновкам суду, відображеним у рішенні, суд дійшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу за пунктам "Підготовка відзиву на позов з додатками , клопотання, робота з реєстрами" не є співмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами, а тому суд вважає обґрунтованою суму витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає відшкодуванню за рахунок позиваач у розмірі 1000 грн. за 1 годину роботи адвоката.

За такого, сума витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню на користь відповідачки з позивача МООНСХУ ( адже відзиву на позов третьої особи суду не надано і про такі додаткові витрати представником відповідача до закінчення судових дебатів в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України не заявлено) стяновить 4 000 грн ( 1 година за підготовку відзиву, 1,5 годин ознайомлення з позовною заявою, та залишок 1500 грн - за участь у судових засіданнях).

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. ст. 4, 11, 12, 13, 81, 89, 141, 263-266, 273 ЦПК України

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Творчої спілки «Миколаївська обласна організація Національної спілки художників України до ОСОБА_1 , третя особа: Національна спілка художників України про усунення перешкод здійснення права користування та розпорядження майном нежитловим приміщенням майстерні № 6, розташованої за адресою АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення - відмовити.

В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами Національної спілки художників України до ОСОБА_1 про усунення перешкод здійснення права користування та розпорядження майном нежитловим приміщенням майстерні № НОМЕР_2 , розташованої за адресою АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення - відмовити.

Стягнути з Творчої спілки «Миколаївська обласна організація Національної спілки художників України на користь ОСОБА_1 4000 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 11 грудня 2020 року

Суддя Гуденко О.А.