РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/9589/19

пр. № 2/759/782/20

14 січня 2020 року Святошинський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.

за участю секретарів - Котляр Ю.М., Волошину А.М., Байдюка Д.О., Горло Н.М.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 24.05.2019 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до неповнолітньої ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її матір - ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Позивач посилається на ті обставини, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 13.07.2002 року. Як зазначив позивач, з 02.11.2001 р. по 12.03.2009 р. він перебував в шлюбі з ОСОБА_4 Від даного шлюбу є дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також позивач вказав, що з 2009 року донька проживала разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.06.2013 р. ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , в задоволенні вимог про визнання дочки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено, з тих підстав, що дитина не досягла 14 віку, та не може самостійно визначити своє місце проживання. Посилаючись на те, що на даний час дочка ОСОБА_3 , досягла 14 років проте і в подальшому не проживає в спірній квартирі, а тому просив суд визнати її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 27.05.2019 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.26-27).

16.08.2019 року від законного представника відповідача - ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якій остання заперечувала проти задоволення вимог позивача з тих підстав, що позов є необгрунтованним, суперечить вимогам закону та принципам моралі (а.с. 43-45).

Відповіді на відзив до суду від позивача не надходило.

За результатами підготовчого засідання, ухвалою суду від 23.09.2019 р. підготовче провадження було закрито та призначено судовий розгляд (а.с.64-65).

В судове засідання позивач не з`явився, його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, підтвердила обставини зазначені в позові, в судове засідання 14.01.2020р. представник не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

В судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації не з`явився, від представника ОСОБА_6 , надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, та просила ухвалити рішення на користь дитини.

Відповідач в судове засідання не з`явилася повторно, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомляла.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності відповідача.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступні обсавини та відповідні їм правовідсини.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 13.07.2002 року (а.с. 4-5).

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 02.11.2001 р. по 12.03.2009 р. перебували в шлюбі. Від даного шлюбу є неповнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8, 9).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.06.2013 р. ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в задоволенні вимог про визнання дочки ОСОБА_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено (а.с. 15-19).

Як зазначив позивач в позовній заяві, донька ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі з 2009 року, мешкає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Факт непроживання відповідача в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується актом від 18.04. 2018 р., актом від 15.09.2017 р., актом від 16.03.2016 р., довідкою від 22.10.2018 року, довідкою від 30.10.2017 р., виданої ОСББ "Весна" (а.с.10, 11, 12, 13, 14).

Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які зазначили, що з 2009 року вони жодного разу не бачили неповнолітньої ОСОБА_3 у спірній квартирі, її речей в кварти рі не має, житлом вона не цікавилась. Зі слів позивача їм відомо, що донька проживає з матір`ю за іншою адресою.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР унормовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника ОСОБА_2 , досягла 14 - річного віку, та має право самостійно у відповідності до ч. 2 ст. 29 ЦК України вільно обираєти собі місце проживання.

Як встановлено судом, та не спростовано учасниками процесу, на даний час ОСОБА_3 проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач, який є власником спірного житла не чинив перешкод у користуванні членом сім`ї спірної квартири. Однак остання, не проживає в ній уже більше року, що є підставою про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У зв`язку з тим, що відповідач набула право користування квартирою як член сім`ї власника житлового приміщення, добровільно залишила житлове приміщення, в якому зареєстрована та більше року в ньому не проживає, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачами витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 383, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м.Києва.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Зазначити дані позивача: ОСОБА_2 , РНОКПП - в матеріалах справи відсутній, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначити дані відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Київ, РНОКПП - невідомий, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначити дані відповідача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - м. Київ, РНОКПП - НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначити дані третьої особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації, ЄДРПОУ - 37498740, м.Київ, вул. Гната Юри, 9 кімн.422.

Суддя Бабич Н.Д.