Справа №222/152/20
Провадження №2/222/158/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року смт. Нікольське

Володарський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Вайновської О.Є.,

секретаря судового засідання Гранкіної О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Швайковського А.А.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки адвоката Демянова І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

28.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Володарського районного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.11.2017 року ОСОБА_2 отримала від нього у позику грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 02.02.2018 року, про що власноруч склала розписку. Проте, до теперішнього часу грошові кошти не повернула. Просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 48517,20 грн, що еквівалентно 2000,00 доларів США станом на 22.01.2020 року, тобто на час звернення до суду з позовом. Також, з урахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 інфляційні витрати за час прострочення в розмірі 6889,44 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2867,12 грн, та, відповідно до положень ст.611 ЦК України, неустойку у вигляді пені в розмірі 16181,46 грн.

Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 24.02.2020 року відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Копію ухвали надіслано сторонам, відповідачці, окрім копії ухвали копію позовної заяви з додатками.

17.03.2020 року ОСОБА_2 надала відзив, за яким заперечила проти позову, посилаючись на те, що позика повернута шляхом перерахування на картку Приватбанку ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі 81000,00 грн, а саме: 13.11.2017 року в розмірі 20000,00 грн, 24.11.2017 року 16000,00 грн, 20.11.2017 року 24000,00 грн та 08.12.2017 року 21000,00 грн. Додала, що грошові кошти за договором позики від 04.11.2017 року в розмірі 2000,00 доларів США не отримувала, а отримала на вказану суму товар. До загальної суми перерахованих відповідачу коштів в розмірі 81000,00 грн, окрім суми позики в розмірі 48517,22 грн, увійшла вартість товару в розмірі 26806,00 грн від 04.11.2017 року, та проценти за користування позикою в розмірі 5677,00 грн за листопад та грудень 2017 року. Вважаючи позику повернутою в повному обсязі, просила відмовити у позові.

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 19.03.2020 року, судовий розгляд цивільної справи здійснюється в режимі відеоконференції між Володарським районним судом Донецької області за участі відповідачки та Оріхівським районним судом Запорізької області за участі позивача та його представника.

14.04.2020 року позивач надав відповідь на відзив, за якою ОСОБА_2 , в порушення вимог ст.ст.77, 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів стосовно повернення грошових коштів за договором позики, а тому її доводи, викладені у відзиві, ґрунтуються на припущеннях. Надані в якості доказу роздруківка руху коштів по картковому рахунку відповідачки, не може вважатися доказом, оскільки з неї не вбачається цільове призначення грошових коштів. Наполягав на задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, пояснив, що 04.11.2017 року ОСОБА_2 отримала від нього у борг грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США, зобов`язавшись повернути їх у вказаних розмірі та грошовій одиниці не пізніше 02.02.2018 року, однак до цього часу грошові кошти так і не повернула. Він звертався до ОСОБА_2 з вимогою про повернення позики в досудовому порядку, проте, остання, заперечивши факт існування боргу перед позивачем, звернулась до органів поліції з заявою про вчинене відносно неї з боку ОСОБА_1 шахрайство. У кримінальному провадженні біло проведено судову почеркознавчу експертизу, за висновками якої розписка від 04.11.2017 року, складений ОСОБА_2 .. Оскільки в добровільному порядку ОСОБА_2 свої обов`язки за договором позики не виконує, він змушений звертатися до суду. Не заперечував, що ОСОБА_2 перераховувала йому на картку грошові кошти у грошовій одиниці гривні, але це відбувалось не в рахунок боргу за договором позики від 04.11.2017 року, а за поставлений їй товар, і претензій до ОСОБА_2 в цій частині він не має. Однак за договором позики від 04.11.2017 року відповідачка йому не повернула грошові кошти навіть в частині, а тому просив позов задовольнити.

Представник позивача адвокат Швайковський А.А., який діє на підставі довіреності та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, в судовому засіданні також позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у позові, наполягав на його задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що боргу перед позивачем за договором позики від 04.11.2017 року на має, грошові кошти повернула йому в повному обсязі, перерахувавши на його рахунок грошові кошти в загальному розмірі 81000,00 грн, з яких 48517,22 грн сума позики, 26806,00 грн вартість поставленого їй ОСОБА_1 товару, 5677,00 грн проценти за користування позикою за листопад та грудень 2017 року. Додала, що перераховуючи позивачу грошові кошти на картковий рахунок не зазначала призначення платежу, а саме, що грошові кошти спрямовані на погашення боргу за договором позики від 04.11.2017 року, а отже не може це документально підтвердити. Стверджувала, що не брала у ОСОБА_1 в борг 2000,00 доларів США, а брала у нього товар на вказану суму. Однак, факту складання, наявної у позивача, розписки від 04.11.2017 року не заперечувала. Просила взяти до уваги всі її доводи, та відмовити у позові.

Представник відповідачки адвокат Демянов І.Г., який діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру, в судовому засіданні підтримав позицію відповідачки, просив відмовити в позові в повному обсязі за його необґрунтованістю, оскільки борг за договором позики від 04.11.2017 року відповідачкою повернутий.

01.06.2020 року позивач надіслав на адресу суду оригінал розписки від 04.11.2017 року, який долучений до матеріалів справи.

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 14.07.2020 року клопотання відповідачки про витребування доказів у даній цивільній справі було залишено без задоволення.

27.07.2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про виклик свідка.

Ухвалою суду від 30.09.2020 року заява ОСОБА_2 про виклик свідка була повернута відповідачці без розгляду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04.11.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 2000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути в строк до 02.02.2018 року.

На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 власноручно написала розписку (а.с.87, 9).

Відповідно до статі 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, розписка не є формою договору, а лише підтверджує укладення договору позики, оскільки підписується тільки позичальником.

Іншими словами, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс16.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (висновки Верховного Суд України у постановах від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року №6-996цс17).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику і така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019 р.

На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 власноручно написала розписку, в якій зазначила, що позичила у ОСОБА_1 у борг гроші в сумі 2000,00 доларів США і зобов`язується повернути борг до 02.02.2018 року (а.с.87, 9).

Факт складання розписки від 04.11.2017 року вищевказаного змісту ОСОБА_2 не оспорюється.

Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що 04.11.2017 року між сторонами укладеного договір позики, за яким позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальникові ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 таку ж суму грошових коштів в строк до 02.02.2018 року.

Як зазначено в статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК).

Порушення зобов`язання, відповідно до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Крім того, частиною 1 статті 1050 ЦК України регламентовано, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України).

У встановлений в розписці строк ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2000,00 США, і до таких висновків суд дійшов виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 5 статті 81 ЦПК України).

Не підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які визнаються учасниками справи, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82 ЦПК України).

Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 77, 78 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Позивач ОСОБА_1 заперечив факт повернення відповідачкою ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 04.11.2017 року в розмірі 2000,00 доларів США.

Таким чином, обов`язок доведення повернення позики покладається на відповідачку ОСОБА_2 ..

На підтвердження своїх доводів щодо повернення ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 04.11.2017 року, ОСОБА_2 надала виписку по банківській карті НОМЕР_1 (виписка), з якої вбачається, що 13.11.2017 року було здійснено поповнення карти готівкою в терміналі самообслуговування/відділенні на суму 20000,00 грн, 20.11.2017 року на суму 24000,00 грн, 24.11.2017 року на суму 16000,00 грн та 08.12.2017 року на суму 21000,00 грн.

Однак, вказаний доказ не є належним та допустимим доказом повернення позики, в розумінні положень статей 77, 78 ЦПК України, статті 1049 ЦК України, оскільки не доводить факту зарахування грошової суми в розмірі 2000,00 доларів США, що позичалися ОСОБА_2 за договором позики від 04.11.2017 року, на банківський рахунок позивача ОСОБА_1 .. З вказаної виписки не вбачається поповнення грошовими коштами у вказаних сумах карти позивача ОСОБА_1 або здійснення грошових переказів на його карту/рахунок, спрямованих на погашення боргу за договором позики від 04.11.2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд, за наявності у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки про отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 2000,00 доларів США від 04.11.2017 року, та відсутності у відповідачки ОСОБА_2 належних доказів повернення боргу у вказаній сумі, приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики від 04.11.2017 року.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив стягнути з відповідачки грошові кошти в розмірі 48517,20 грн, що за офіційним курсом на дату звернення до суду з позовом еквівалентно 2000,00 доларів США. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки грошові суми, визначені частиною 2 статті 625 ЦК України, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 6889,44 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2867,12 грн, про що надав відповідний розрахунок.

Встановивши, що позичальник ОСОБА_2 своєчасно не повернула суму позики, вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідачки суми боргу, а також сум, визначених частиною 2 статті 625 ЦК України, відповідають положенням частини 2 статті 1050 ЦК України, в тому числі і вимога про нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач обирав валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, тобто валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

Проте, перевіряючи наданий позивачем ОСОБА_1 розрахунок заборгованості за договором позики від 04.11.2017 року, суд вважає необхідним зазначити про таке.

Як було встановлено судом, за договором позики від 04.11.2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США та зобов`язалася повернути їх у строк до 02.02.2018 року.

Позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті.

Однак, суд в повній мірі не може погодитися з наданим позивачем розрахунком суми боргу за договором позики, що визначена за курсом НБУ станом на дату звернення до суду з позовом, та на яку в подальшому позивач нарахував витрати від інфляції та три проценти річних за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Так, частинами 1, 2 статті 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, уклавши договір позики в іноземній валюті, а вимоги про стягнення боргу пред`явивши у національній валюті, позивачу необхідно було виходити з суми до стягнення у гривнях, розрахованої за офіційним курсом на день платежу, оскільки у договорі позики не вказано іншого порядку її визначення, а не на час пред`явлення до суду позову про стягнення грошових коштів.

Останнім днем платежу за договором позики від 04.11.2017 року, укладеного між сторонами, є 02.02.2018 року.

Станом на 02.02.2018 року офіційний курс гривні до долара США складав 27,8695 грн за 1 долар США.

Отже, обравши валюту зобов`язання та пред`явивши позовну вимогу про стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті, обґрунтованим є її розрахунок за офіційним курсом день платежу, тобто на 02.02.2018 року, в розмірі 55739,00 грн (27,8695 грн х 2000,00 доларів США).

Нарахування сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, також має здійснюватися виходячи з суми боргу, вираженої у грошовій одиниці гривні, що утворилася станом на 02.02.2018 року і становить 55739,00 грн, а саме:

витрати від інфляції становлять: за лютий 2018 року 100,9% - 501,65 грн; за березень 2018 року 101,1% - 613,13 грн; за квітень 2018 року 100,8% - 445,91 грн; за вересень 2018 року 101,9% - 1059,04 грн; за жовтень 2018 року 101,7% - 947,56 грн; за листопад 2018 року 101,4% - 780,35 грн; за грудень 2018 року 100,8% - 445,91 грн; за січень 2019 року 101,0% - 557,39 грн; за лютий 2019 року 100,5% - 278,69 грн; за березень 2019 року 100,9% - 501,65 грн; за квітень 2019 року 101,0% - 557,39 грн; за травень 2019 року 100,7% - 390,17 грн; за вересень 2019 року 100,7% - 390,17 грн; за жовтень 2019 року 100,7% - 390,17 грн; за листопад 2019 року 100,1% - 55,74 грн, у загальній сумі 7914,92 грн;

три проценти річних від простроченої суми 55739,00 грн 3293,95 грн (55739,00 х 3% / 365 х 719).

З наведеного судом розрахунку виходить, що заборгованість за договором позики від 04.11.2017 року з урахуванням сум, визначених частиною 2 статті 625 ЦК України, є дещо більшою, ніж та, яку позивач просить стягнути з відповідачки, та становить 66947,87 грн.

Але, вирішуючи справу, суд виходить з принципу диспозитивності, за змістом якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача і суд не вправі виходити за межі позовних вимог, тим більше, що це призведе до погіршення стану ОСОБА_2 , бо позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, заявлені в меншому розмірі.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 заборгувала позивачу ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 04.11.2017 року в розмірі 2000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 48517,20 грн, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості за договором позики в розмірі 48517,20 грн, та сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, а саме суми індексу інфляції в розмірі 6889,44 грн та суми трьох процентів річних від суми позики в розмірі 2867,12 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені в розмірі 16181,46 грн, суд зазначає наступне.

Як зазначалося, пеня є видом неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Під час розгляду справи встановлено, що договір позики від 04.11.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 2000,00 доларів США, не містить умов та обов`язку сплати ОСОБА_2 пені за несвоєчасність виконання нею грошового зобов`язання. Крім того, укладаючи договір, його сторони не погодили, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 на його користь пені за порушення грошового зобов`язання в розмірі 16181,46 грн, не ґрунтуються на вимогах закону.

Також, суд звертає увагу, що Законом України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» накладений мораторій на виконання договірних зобов`язань та на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними та іншими договірними зобов`язаннями.

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де

проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1669 -УП, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2 грудня 2015 р. № 1275-р (далі Розпорядження), яким затвердив перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком.

Згідно Розпорядження село Кременівка Нікольського району Донецької області, входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Зареєстрованим місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 на час виникнення спірних правовідносин, є село Кременівка Нікольського району Донецької області.

За цих обставин, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором позики від 04.11.2017 року в розмірі 16181,46 грн, також є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з положень статті 141 ЦПК України, та враховуючи часткове задоволення позову, покладає на сторони судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн, які він просив стягнути із відповідачки. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а саме на 78,27% (від заявленої суми позовних вимог 74455,22 грн), то підлягає частковому стягненню з відповідачки на користь позивача і судовий збір.

Таким чином, з відповідачки слід стягнути на користь позивача судовий збір у зв`язку з розглядом справи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 658,09 грн. (78,27% від 840,80 грн).

Керуючись статтями 525, 526, 533, 549, 610, 611, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76-78, 81, 82, 89 141, 258-259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІН НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти: борг за договором позики від 04.11.2017 року в розмірі 48517 (сорок вісім тисяч п`ятсот сімнадцять) гривень 20 копійок, індекс інфляції за час прострочення в розмірі 6889 (шість тисяч вісімсот вісімдесят дев`ять) гривень 44 копійки, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2867 (дві тисячі вісімсот шістдесят сім) гривень 12 копійок, а разом 58273 (п`ятдесят вісім тисяч двісті сімдесят три) гривні 76 копійок.

В решті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІН НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 658 (шістсот п`ятдесят вісім) гривень 09 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Володарський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складане 07.12.2020 року.

Суддя О. Є. Вайновська