ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Дряниці Ю.В.

Секретар: Ткаченко Т.І.

За участю: прокурора Мироненко О.В.

представника відповідача - виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтава ради, Шевченківської районної у місті Полтава ради - Акатової А.Г.

представника відповідача ОСОБА_1 адв. Буглак В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу в. о. прокурора Полтавської області Глушко Андрія Михайловича в інтересах держави

на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2019 року

по справі за позовом Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Кривоноса Р.Є. до виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради, ОСОБА_1 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання недійсними та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2019 року позовну заяву Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Кривоноса Руслана Євгенійовича до виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтава ради, Шевченківської районної у місті Полтава ради, ОСОБА_1 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання недійсними та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, залишено без розгляду.

З цією ухвалою не погодився в.о. прокурора Полтавської області Глушко А.М. в інтересах держави, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу місцевого суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що в даному випадку прокурор звернувся до суду, як самостійний позивач з позовом про визнання недійсними та скасування рішень Шевченківської районної у м. Полтава ради та її виконавчого комітету, якій Полтавською міською радою делеговані відповідні повноваження у сфері земельних правовідносин, а тому повідомлення органу місцевого самоврядування та підтвердження останнім представництва прокурором інтересів держави в суді в особі зазначеного органу, у відповідності до вимог ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», не передбачено.

Також, вказує, що ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.09.2019 року про відкриття провадження у даній справі підтверджено можливість здійснення прокурором представництва інтересів держави у даних правовідносинах.

Зауважує, що в разі відсутності державного органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, або відсутності в нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з таким позовом, прокурор пред`являє цей позов в інтересах держави як позивач.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу Шевченківська районна у м. Полтава рада зазначає про законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, внаслідок чого прохала залишити її без змін.

Вказує, що прокурор безпідставно в позові не зазначив орган, що має захищати інтереси держави, не навів доказів його бездіяльності (і вжиття заходів прокуратурою, направлених на усунення бездіяльності), не надав доказів звернення до відповідного органу, що передує зверненню до суду відповідно до ч.4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру».

Вважають, що прокурор не довів свого права звернення з даним позовом до суду як самостійного позивача, оскільки в позові не наведено причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду, не наведено підстав для представництва прокурором суб`єктів владних повноважень, в інтересах яких подана позовна заяв.

Також, відзив на апеляційну скаргу було подано відповідачем ОСОБА_1 , який просить скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що прокурор у позовній заяві не зазначив, який орган уповноважений державою здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах, та який суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави або ж такий суб`єкт владних повноважень відсутній.

Вважає, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором в суді, при цьому, прокурор повинен здійснювати представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для такого представництва.

Вказує, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу підтримав та прохав її задовольнити.

Представники відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечували, з підстав, викладених у відзивах, ухвалу місцевого суду прохали залишити в силі.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вислухавши пояснення учасників процесу вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, у грудні 2016 року прокурор звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, в якому просив:

- визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23.12.2008 року №617, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 1000 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 24.12.2008 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23.12.2008 року №617;

- визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 24.03.2009 року за №129, яким затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_2 зі складу земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м. Полтава ради від 26.03.2009 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрського районної у м.Полтава ради від 24.03.2009 року №129:

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №517551 від 20.05.2009 року;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м., кадастровий номер :15:017:0029 вартістю 109 877 грн. до земель запасу Полтавської міської ради;

- вирішити питання судових витрат (т.1, а.с.2-10).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено (т.2, а.с.19-24).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 02 жовтня 2017 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними та скасування:

- рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23 грудня 2008 року №617, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- рішення сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 24 грудня 2008 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23 грудня 2008 року №617;

- рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 24 березня 2009 року за №129, яким затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_2 зі складу земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- рішення сесії Октябрської районної у м. Полтава ради від 26 березня 2009 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрського районної у м. Полтава ради від 24 березня 2009 року №129;

- визнання недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №517551 від 20 травня 2009 року.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги прокурора задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Октябрської (нині Шевченківської) районної у м. Полтаві ради від 23 грудня 2008 року №617, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Визнано незаконним та скасовано рішення сесії Октябрської (нині Шевченківської) районної у м. Полтаві ради від 24 грудня 2008 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23 грудня 2008 року №617.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Октябрської (нині Шевченківської) районної у м. Полтаві ради від 24 березня 2009 року за №129, яким затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_2 зі складу земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 1 000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Визнано незаконним та скасовано рішення сесії Октябрської (нині Шевченківської) районної у м.Полтава ради від 26 березня 2009 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрського районної у м. Полтава ради від 24 березня 2009 року №129.

Визнано недійсним Державний акт від 20 травня 2009 року на право власності серії ЯИ №517261 на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1000 кв.м.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2017 року залишено без змін.

Стягнуто з виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтава ради на користь прокуратури Полтавської області 7234,50 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Стягнуто з Шевченківської районної у місті Полтава ради на користь прокуратури Полтавської області 7234,50 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 02 жовтня 2017 року та рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2017 року, скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

06.11.2019 року ОСОБА_1 було подано до місцевого суду клопотання про залишення без розгляду даного позову (т.3, а.с.153-157).

У подальшому, як зазначено вище, місцевим судом було постановлено оскаржувану ухвалу (т.3, а.с.160-163).

При винесенні оскаржуваної ухвали місцевий суд виходив із того, що підстав для представництва прокурором суб`єктів владних повноважень, в інтересах яких подана дана позовна заява, немає, оскільки прокурор здійснює представництво виключно після підтвердження судом підстав для представництва (ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»), а оскільки такі підстави в підготовчому засіданні ним не доведені, то до даних правовідносин необхідно застосувати положення п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України.

Проте, такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам та не ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції.

Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема, у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом України «Про прокуратуру», на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 вказаного Закону).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справа № 1-1/99 (№ 3-рп/99) прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Прокурори та їх заступники подають позовні заяви саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (частини перша, друга статті 83 ЗК України).

Прокурор у позовній заяві зазначив, що порушення інтересів територіальної громади м. Полтави полягають у незаконному набутті ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку комунальної власності та подальшому придбанні її ОСОБА_1 .

У позовній заяві міститься посилання на необхідність застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У позовній заяві прокурор також посилається на практику Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), відповідно до яких напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

При цьому прокурор зазначає, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Звернення прокурора з даним позовом викликано необхідністю захисту майнових інтересів територіальної громади м. Полтави та реалізації конституційного права громадян користуватися об`єктами права власності Українського народу за бездіяльності органу місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Відтак, у вимогах прокурора наявні суспільний інтерес, додержання справедливого балансу між публічним і приватним інтересом та правомірності втручання.

Згідно абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі-Закон) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи частин четвертої та п`ятої статті 56 ЦПК України.

Питання участі у цивільному процесі органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державних чи суспільних інтересів визначено статтею 56 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною п`ятою статті 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» - прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення у разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки усунуті не були.

Як убачається із позовної заяви прокурор заявив позов і на виконання частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви зазначив, що, за наявності встановлення порушень вимог земельного законодавства Полтавською міською радою не вжито жодних заходів на повернення земельних ділянок у комунальну власність міста, що свідчить про бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, тобто навів підставу для представництва інтересів держави, а також обґрунтував, у чому, з погляду позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

З огляду на наведене Верховний суд у постанові від 04.12.2019 року по аналогічній справі №554/10828/16-ц зробив висновок, що суди першої та апеляційної інстанцій не мали підстав вважати необґрунтованими доводи прокурора на необхідність представництва інтересів держави у спірних правовідносинах.

10 січня 2017 року Октябрський районний суд м. Полтави постановив ухвалу, якою відкрив провадження у справі. Мотивував ухвалу тим, що подана прокурором позовна заява відповідає вимогам статей 119, 120 ЦПК України, у редакції, чинній на момент відкриття провадження в справі. Жодних недоліків цієї заяви в частині відсутності обґрунтування прокурором підстави для здійснення представництва інтересів держави суд першої інстанції не виявив і позовну заяву прокурора як із цих, так і з інших підстав без руху не залишав.

Допустивши згідно з абзацом другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави, Октябрський районний суд м. Полтави постановив ухвалу від 06 листопада 2019 року, якою позовну заяву залишив без розгляду, вказавши, що обставини, які свідчать про відсутність у прокурора повноважень на ведення справи були виявлені після відкриття провадження у справі, під час підготовчого засідання.

Підставою для залишення позовної заяви без розгляду суд вважав те, що прокурор не мав підстав для представництва суб`єктів владних повноважень, в інтересах яких подана позовна заява, а тому, відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, суд залишив позовну заяву без розгляду.

Незгода суду з наведеним у позовній заяві обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва не є підставою для залишення позову без розгляду.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно із принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (провадження 14-104цс19) висловила правову позицію стосовно необхідності підтвердження прокурором відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Так, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив таку відсутність, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Як убачається з позовної заяви, суб`єктного складу учасників справи та апеляційної скарги, прокурор зазначає про відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. При цьому наголошує, що оскільки, на його думку, виконавчим комітетом Шевченківської районної у місті Полтаві ради, Шевченківською районною у місті Полтаві радою прийняті незаконні рішення про передачу у власність відповідача спірної земельної ділянки і вказані органи місцевого самоврядування визначені як відповідачі у справі, а одна і та сама особа не може бути одночасно позивачем та відповідачем за цим же позовом, оскільки це суперечить нормам цивільно-процесуального законодавства, а у іншого органу, уповноваженого на здійснення функцій у спірних правовідносинах, а саме Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, відсутні відповідні повноваження на звернення до суду, про що зазначено у позові, то прокурор звернувся до суду з даним позовом як самостійний позивач з метою захисту інтересів держави в суді, та набув у цій справі статусу позивача у відповідності до припису ч.5 ст.56 ЦПК України.

Наявність у прокурора відповідних повноважень щодо звернення до суду підтверджується фактично і наведеною вище ухвалою місцевого суду про відкриття провадження у справі.

Місцевий суд не взяв до уваги та не перевірив довід прокурора про відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах чи то наявність або відсутність у такого органу відповідних повноважень на звернення до суду.

Оскільки в оскаржуваній ухвалі місцевим судом не було належним чином проаналізовано та спростовано доводи прокурора, наведені в позові, щодо наявності в нього повноважень для звернення до місцевого суду з даним позовом, як позивачем особисто, посилання на те, що в даному випадку прокурор не може бути альтернативним суб`єктом звернення до суду, і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, на думку колегії суддів, є передчасним.

Також, з огляду на те, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави, як це передбачено Законом, висновок в оскаржуваній ухвалі про те, що прокурор не мав підстав для представництва суб`єктів владних повноважень (яких він, власне, і не мав права представляти), в інтересах яких подана позовна заява, є неправомірним.

Виходячи з приписів п.8 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк, тобто, без додержання вимог щодо того, що у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення (ч.5 ст.175 ЦПК України).

Ураховуючи аналіз наведених вище норм права та обставини справи, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора, у даній справі необхідно було залишити позовну заяву прокурора без руху з вказівкою на обгрунтування підстав звернення до суду в інтересах держави і після її невиконання повернути позов прокурору або надати можливість прокурору у підготовчому судовому засіданні подати уточнену позовну заяву з наведенням обґрунтувань пред`явлення позову в інтересах держави з зазначенням даних, які вказують на необхідність звернення до суду з даним позовом саме прокурором як позивачем, або залишити позов прокурора без розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, якщо прокурор подав заяву без обґрунтування підстав звернення до суду в інтересах держави (п.8 ч.1 ст.257 ЦПК України, а не п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України).

Відтак, зважаючи на те, що на думку суду першої інстанції обставини, які свідчать про відсутність у прокурора повноважень на ведення справи були виявлені після відкриття провадження по справі, місцевому суду слід було відкласти судове засідання та надати позивачу строк для подання уточненої позовної заяви, у зв`язку з чим колегія суддів вважає передчасним висновок суду про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Виходячи з вищевикладеного, місцевий суд дійшов невірного та передчасного висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, підстави для застосування п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України були відсутні, внаслідок чого оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням даної справи до місцевого суду для продовження розгляду.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст.379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи , порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст.368, п.6 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст.379, ст.ст.382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу в. о. прокурора Полтавської області Глушко Андрія Михайловича в інтересах держави , - задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2019 року, - скасувати.

Матеріали справи за позовом Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Кривоноса Р.Є. до виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтава ради, Шевченківської районної у місті Полтава ради, ОСОБА_1 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання недійсними та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, - повернути для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ П.С. Абрамов

Ю.В. Дряниця