ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1365/20 Справа № 177/237/19 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , Христофорівська селищна рада Криворізького району Дніпропетровської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року, яке постановлено суддею Суботіною С.А. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 23 вересня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Христофорівської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначено, що у лютому 2005 року відповідач ОСОБА_2 запропонувала їй купити батьківський будинок, розташований в АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_2 передала на вказаний будинок усі правовстановлюючі документи, свідоцтво про смерть її батька, ОСОБА_3 , написала розписку про отримання грошових коштів та запевнила, що цього достатньо для вселення в будинок та виникнення у неї права власності на нього.

Будучи особою юридично необізнаною, позивач вважала, що наявність у неї правовстановлюючих документів на вказаний будинок та передача відповідачу обумовленої грошової суми за нього, надають їй права власника на це майно та підтверджують факт добросовісного заволодіння ним. Крім того, позивач не знала, що відповідач не була титульним власником майна і не мала права відчужувати будинок.

Позивач з 2005 року постійно мешкає у вказаному будинку без реєстрації, добросовісно, відкрито та безперервно володіє ним, сплачує комунальні послуги за водопостачання, газопостачання, електроенергію, укладала договір про надання послуг з газопостачання, здійснювала поточні ремонти, тощо.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції помилково були встановлені обставини щодо того, що власником спірного житлового будинку був ОСОБА_3 та не прийнято до уваги, що ОСОБА_3 помер у 1994 році, у якого із смертю припинилась цивільна правоздатність, тобто, фактично з 1994 року та на момент вселення позивача в спірне домоволодіння, спірний будинок не має свого титульного власника. Після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, позивач більше ніж 14 років відкрито володіє будинком АДРЕСА_1 , постійно мешкає в ньому, здійснює ремонтні роботи, утримує господарство, сплачує комунальні послуги, а відповідач ОСОБА_2 будь-яких претензій до позивача не пред`являла, що розуміється як втрата інтересу та відмова від права власності.

Крім того позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, оскільки заява про визнання спірного будинку безхазяйним не подавалась, а відповідач - Христофорівська селищна рада Криворізького району Дніпропетровської області про позову не заперечує.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили.

Від представника позивача - ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, що, на його думку, є підставою для перенесення судового засідання, однак, вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки представником позивача не надано суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження його зайнятості в Дніпропетровському окружному адміністративному суді.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно розписки від 10 лютого 2005 року, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 була досягнута домовленість про купівлю в останньої батьківського будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , на підставі якої позивач сплатила ОСОБА_2 грошові кошти за вказаний будинок у сумі 800 доларів США та почала проживати у вказаному будинку.

Договір купівлі-продажу між сторонами у письмовій формі укладено не було та право власності позивача на вказаний будинок не реєструвалося. Грошові кошти позивач передавала за письмовою розпискою (а.с.12).

Факт проживання ОСОБА_1 з 2005 року у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 , підтверджується копією договору № 100001320 від 06.07.2011 року про надання населенню послуг з газопостачання, квитанціями про сплату комунальних послуг та Актом від 30 січня 2019 року, який підписаний мешканцями АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_1 з грудня 2004 року проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 , вільно та відкрито користуєтсья будинком, утримує його в належному стані (а.с.13-20).

З повідомленням КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 12.06.2019 року № 915, вбачається, що право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31.03.1970 року Христофорівською селищною радою, зареєстрованого в реєстрі за № 1 (а.с.59).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 та відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після ОСОБА_3 спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с.9,60,61).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач посилалась на те, що наявні усі підстави для визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступрне.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено.

У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положення статті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2005 року по теперішній час продовжує безперервно проживати у спірному будинку, володіє та відкрито користується даним будинком, господарчими побудовами, доглядає за будинком та надвірними спорудами, утримує його, саджає город, постійно робить в ньому ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги за цією адресою, тобто вона безперервно та відкрито володіє цим майном більше 14 років.

При цьому слід зауважити, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач була обізнана про те, що власником житлового будинку, на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 , а тому, після його смерті, не можна вважати володіння позивачем будинком добросовісним.

Отже, добросовісність позивача на зазначений нею, як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком, була відсутня, оскільки вона знала, що власником житлового будинку залишається ОСОБА_3 , про що свідчить наявність у останньої правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Враховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок була набувальна давність, а позивач знала, що спірний будинок належав на праві власності ОСОБА_3 , тобто знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, про те, що позивач не є добросовісним набувачем, підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, немає.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково були встановлені обставини щодо того, що власником спірного житлового будинку був ОСОБА_3 та не прийнято до уваги, що ОСОБА_3 помер у 1994 році, у якого із смертю припинилась цивільна правоздатність, тобто, фактично з 1994 року та на момент вселення позивача в спірне домоволодіння, спірний будинок не має свого титульного власника. Після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, та не спростують висновків суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що нею було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме: позивач більше ніж 14 років відкрито володіє будинком АДРЕСА_1 , постійно мешкає в ньому, здійснює ремонтні роботи, утримує господарство, сплачує комунальні послуги, а відповідач ОСОБА_2 будь-яких претензій до позивача не пред`являла, що розуміється як втрата інтересу та відмова від права власності, оскільки позивач отримала право на користування спірним житловим будинком і знала, що даний будинок належав на праві власності померлому ОСОБА_3 , а тому дія статті 344 ЦК України не поширюється на дані правовідносини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору виконав вимоги ст. 89, ст. 264 ЦПК України та у відповідності до зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам, висновки суду обгрунтовані.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, оскільки заява про визнання спірного будинку безхазяйним не подавалась, а відповідач - Христофорівська селищна рада Криворізького району Дніпропетровської області про позову не заперечує, з огляду на те, що смерть ОСОБА_3 , не звернення із заявою до нотаріуса спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього та визнання позову одним із відповідачів, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, безпосередньо до Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: