Номер провадження 2/754/6181/20
РІШЕННЯ

Іменем України

03 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді - О.М. Панченко

за участі секретаря судового засідання - Загуменній К.В.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України», Київської міської психоневрологічної лікарні №2» про визнання дій, щодо проведення психіатричного огляду та встановлення неіснуючого діагнозу незаконними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

23.07.2019 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України» (відповідач 1), Київської міської психоневрологічної лікарні №2 (відповідач 2) про визнання дій, щодо проведення психіатричного огляду та встановлення неіснуючого діагнозу незаконними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що 21.09.2016 року всупереч вимогам ЗУ «Про психіатричну допомогу» вона була незаконно, без її згоди оглянута черговим лікарем-психіатром Київської міської психоневрологічної лікарні №2»і їй було встановлено неіснуючий діагноз: «розлад особистості за емоційно-нестійким типом (можливо параноїдальним). Чергового лікаря-психіатра було запрошено лікуючим лікарем відділення вроджених вад серця без її згоди, а запис лікаря-психіатра було зафіксовано у медичній карті стаціонарного хворого. Викладені факти підтверджені у листі заступника генерального директора ДУ «Інститут серця МОЗ України» І.Р. Зограб`яна від 25.11.2016 року №01-09/1541. Мотивом виклику лікаря-психіатра згідно даного листа слугувала поведінка пацієнтки ОСОБА_1 , яка викликала занепокоєння у медичного персоналу ДУ «Інститут серця МОЗ України», що брав участь у проведенні щодо неї лікувальних заходів. 06.09.2016 року на офіційному сайті МОЗ України було оприлюднено повідомлення про проект наказу МОЗУ «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкції щодо їх заповнення» та пояснювальна записка, в якій зазначено, що проект наказу розроблений на виконання ЗУ «Про психіатричну допомогу». Наказ було прийнято 15.09.2016 року, але не зважаючи на це, Зограб`ян А.Р. у своєму листі ототожнив її запис розмови з психіатром на диктофон у телефоні з усвідомленою письмовою згодою, затвердженою наказом МОЗ України від 15.09.2016 року №970. 12.01.2017 року вона подала скаргу генеральному директору ДУ «Інститут серця МОЗ України» на відповідь його заступника від 25.11. 2016 року, у якій виклала обґрунтування безпідставності виклику лікуючим лікарем відділення вроджених вад серця чергового лікаря - психіатра КМПН №2, оскільки ним не було вказано в чому полягала її поведінка, яка являла собою безпосередню небезпеку для нього і оточуючих і давала достатні підстави для проведення психіатричного огляду без її згоди. Її скарга залишилася без відповіді в порушення вимог чинного законодавства, а саме ст. 40 Конституції України, ст. 285 ЦК України, ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян», ст. 5 ЗУ «Про інформацію». У наданому їй витягу з медичної карти стаціонарного хворого відсутній запис лікаря про надання нею згоди на психіатричний огляд, відсутня заява лікуючого лікаря, або лікаря-невролога або лікаря-психолога про обґрунтування необхідності проведення їй психіатричного огляду без її добровільної усвідомленої згоди. Таким чином, незаконні дії медичних працівників ДУ «Інститут серця МОЗ України» та лікаря-психіатра КМПЛ №2 щодо проведення їй психіатричного огляду і встановлення неіснуючого діагнозу «розлад особистості за емоційно-нестійким типом (можливо параноїдальним) призвели до втручання у її приватне життя в аспекті моральної та психологічної недоторканості, в зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила визнати незаконними дії медичних працівників Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України» та лікаря-психіатра Київської міської психоневрологічної лікарні №2» щодо проведення їй психіатричного огляду і встановлення неіснуючого діагнозу «розлад особистості за емоційно-нестійким типом (можливо параноїдальним)»; зобов`язати відповідачів вилучити запис лікаря-психіатра з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 ; стягнути солідарно з відповідачів на її користь 250 000.00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним проведенням їй психіатричного огляду і встановлення неіснуючого діагнозу.

Ухвалою суду від 31.07.2019 року відкрито провадження по справі з призначенням підготовчого засідання.

09.09.2019 року від відповідача 2 до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якій представник позовні вимоги не визнав, зазначив про те, що позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні ДУ «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України». Під час перебування у даному медичному закладі їй були проведені обстеження, вона була оглянута лікарем неврологом, медичним психологом. Медичним психологом було рекомендовано огляд лікарем психіатром, який відбувся 21.09.2016 року. Перед оглядом від позивачки була отримана усна згода на її огляд відповідно до діючого на той час законодавства. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

10.09.2019 року від відповідача 1 до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якій представник зазначає про те, що позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні у відповідача 1 з 12.09.2016 року по 22.09.2026 року з попереднім діагнозом: «компресійний стеноз трахеї 2 ст. ХОЗЛ». В рамках стаціонару позивачу було проведено ретельне обстеження, зокрема, проведена комп`ютерна томографія (далі КТ), за результатами якої у позивачки не підтвердився попередній діагноз, а було встановлено, що у трахеї позивача відсутні ознаки значних стенозів, що не потребує оперативного лікування. Після оголошення лікуючим лікарем Демидюк С.М. та завідувачем відділення Аксьоновою І.А. цих результатів позивачці, остання почала себе поводити агресивно, стверджувати на підвищених тонах про те, що всі результати обстежень, які їй було зроблено, особливо КТ - належать зовсім іншим особам, вимагала, не зважаючи на результати досліджень, щоб її прооперували, мотивуючи це власними відчуттями і пошукати хворобу в операційній рані. На відмову лікарів це робити, одразу почала прд`являти нові скарги на стан здоров`я, яких раніше не було - головний біль, безсоння, голово кружіння і вимагала негайно почати лікування нових симптомів, без додаткових обстежень. За результатами такої поведінки позивачки, медичними працівниками було прийнято рішення викликати для консультації лікаря-невропатолога. Дані обставини підтверджуються відповідними записами в медичній картці позивача від 20.09.2016 року. 21.09.2016 року позивачку оглянув лікар-невролог, яким було рекомендовано огляд позивачки медичним психологом для вирішення питання соматичної патології та доцільності огляду психіатра для уточнення діагнозу. В цей же день, 21.09.2016 року була проведена консультація позивачки медичним психологом, за результатами якої, рекомендована додаткова консультація психотерапевта, психіатра, повторний огляд у медичного психолога через 14 днів. На виконання рекомендацій лікаря-невролога та медичного психолога до позивача для проведення консультації було запрошено лікаря-психіатра КМНПЛ №2. Результат бесіди лікаря-психіатра та позивачки зафіксований в медичній карті позивачки. 21.09.2016 року позивачку, в зв`язку з відсутньою необхідністю проведення оперативного втручання виписано із стаціонару, надано виписку з історії хвороби №5264/16 відповідно до якої рекомендовано продовжити лікування під наглядом пульмонолога, кардіолога, імунолога за місцем проживання. Жодних згадок про проведений огляд позивачки лікарем-психіатром та його результати виписка з історії хвороби не містить. Таким чином, представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду від 19.09.2019 року зупинено провадження у даній цивільній справі до вирішення питання про відвід судді Панченко О.М.

20.09.2019 року від позивачки у справі до суду надійшла письмова відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 26.09.2019 року поновлено провадження у справі, призначено її підготовчий розгляд.

Ухвалою суду від 19.12.2019 року залишено без розгляду позовну заяву.

Постановою Київського апеляційного суду від 03.08.2020 року скасовано ухвалу суду першої інстанції від 19.12.2019 року.

Ухвалою суду від 11.09.2020 року цивільну справу прийнято до провадження Деснянського районного суду м. Києва, продовжено її розгляд в підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 20.10.2020 року закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання позивачка не з`явилася, просила суд винести рішення про задоволення позову та розгляд справи без її участі.

Представники відповідачів в останнє судове засідання не з`явилися, в своїх письмових заявах просили відмовити в задоволені позову, з підстав викладених у письмових відзивах та про розгляд справи без їх участі.

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Частиною 1 ст. 286 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на таємницю про стан здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні у відповідача 1 з 12.09.2016 року по 22.09.2026 року з попереднім діагнозом: «компресійний стеноз трахеї 2 ст. ХОЗЛ». В рамках стаціонару позивачці було проведено обстеження, зокрема, проведена комп`ютерна томографія (далі КТ), за результатами якої у позивачки не підтвердився попередній діагноз, а було встановлено, що у трахеї позивачки відсутні ознаки значних стенозів, що не потребує оперативного лікування.

Позивачка у своїй позовній заяві посилається на те, що 21.09.2016 року всупереч вимогам ЗУ «Про психіатричну допомогу» вона була незаконно, без її згоди оглянута черговим лікарем-психіатром Київської міської психоневрологічної лікарні №2»і їй було встановлено неіснуючий діагноз: «розлад особистості за емоційно-нестійким типом (можливо параноїдальним). Чергового лікаря-психіатра було запрошено лікуючим лікарем відділення вроджених вад серця без її згоди, а запис лікаря-психіатра було зафіксовано у медичній карті стаціонарного хворого.

У своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача 1 зазначив про те, що після оголошення лікуючим лікарем Демидюк С.М. та завідувачем відділення Аксьоновою І.А. результатів обстеження позивачці, остання почала себе поводити агресивно, стверджувати на підвищених тонах про те, що всі результати обстежень, які їй було зроблено, особливо КТ - належать зовсім іншим особам, вимагала, не зважаючи на результати досліджень, щоб її прооперували, мотивуючи це власними відчуттями і пошукати хворобу в операційній рані. На відмову лікарів це робити, одразу почала прд`являти нові скарги на стан здоров`я, яких раніше не було - головний біль, безсоння, голово кружіння і вимагала негайно почати лікування нових симптомів, без додаткових обстежень. За результатами такої поведінки позивачки, медичними працівниками було прийнято рішення викликати для консультації лікаря-невропатолога. Дані обставини підтверджуються відповідними записами в медичній картці позивача від 20.09.2016 року. 21.09.2016 року позивачку оглянув лікар-невролог, яким було рекомендовано огляд позивачки медичним психологом для вирішення питання соматичної патології та доцільності огляду психіатра для уточнення діагнозу. В цей же день, 21.09.2016 року була проведена консультація позивачки медичним психологом, за результатами якої, рекомендована додаткова консультація психотерапевта, психіатра, повторний огляд у медичного психолога через 14 днів. На виконання рекомендацій лікаря-невролога та медичного психолога до позивача для проведення консультації було запрошено лікаря-психіатра КМНПЛ №2. Результат бесіди лікаря-психіатра та позивачки зафіксований в медичній карті позивачки. 21.09.2016 року позивачку, в зв`язку з відсутньою необхідністю проведення оперативного втручання виписано із стаціонару, надано виписку з історії хвороби №5264/16 відповідно до якої рекомендовано продовжити лікування під наглядом пульмонолога, кардіолога, імунолога за місцем проживання. Жодних згадок про проведений огляд позивачки лікарем-психіатром та його результати виписка з історії хвороби не містить.

Відповідно до ст.11 «Про психіатричну допомогу» (в редакції від 28.12.2015 року, яка діяла момент надання медичної допомоги Позивачці) психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи: щодо особи віком до 14 років (малолітньої особи) - на прохання або за згодою її батьків чи іншого законного представника; щодо особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, - на прохання або за згодою її опікуна. У разі незгоди одного із батьків чи відсутності батьків або іншого законного представника психіатричний огляд неповнолітнього здійснюється за рішенням (згодою) органів опіки та піклування, яке може бути оскаржено до суду.

Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.

Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обгрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. С

Лікар-психіатр має право робити запит щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення.

У невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно.

У випадках, коли відсутні дані, що свідчать про наявність обставин, передбачених абзацами другим та третім частини третьої цієї статті, заява повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність проведення такого огляду. У разі встановлення обґрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря- психіатра, який містить обґрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем психіатром у примусовому порядку за рішенням суду.

Лікар-психіатр перед проведенням психіатричного огляду зобов`язаний відрекомендуватися особі, яка підлягає огляду, або її законному представнику як лікар-психіатр, назвати своє прізвище, місце роботи та викласти мету огляду.

Дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров`я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації фіксуються у медичній документації.

Умисне подання заяви про психіатричний огляд особи, що містить завідомо неправдиві або неточні відомості щодо стану психічного здоров`я цієї особи, тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Як встановлено судом, огляд та консультація позивачки лікарем - психіатром було проведено 21.09.2016 року. Форму первинної облікової документації № ОО3-7/о «Усвідомлена згода особи на проведення психіатричного огляду» та інструкцію щодо її заповнення, була затверджена наказом МОЗ України від 15.09.2016 «Про затвердження форм первинної облікової документації». В п.5 цього наказу зазначено, що цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування. Публікація даного нормативно-правового акту відбулася в Офіційному віснику України від 22.11.2016 - 2016 р., № 90, с.92, стаття 2945, код акту 83744/2016.

Отже, форма згоди як документу облікової документації почала діяти з 22.11.2016 року. До цього часу такої затвердженої форми не існувало. Таким чином, на момент огляду та консультації позивачки лікарем- психіатром чинне законодавство України не вимагало отримання письмової згоди на такий огляд і достатньо було усної згоди позивачки.

Як зазначив у своєму письмовому відзиві на позов представник відповідача 1, лікар-психіатр перед проведенням огляду позивачки, згідно вимог законодавства, відрекомендувався, назвав своє прізвище, місце роботи та виклав мету огляду. Позивачка надала свою усну згоду на проведення огляду та консультації лікарем-психіатром, про що свідчить опис проведеного лікарем-психіатром огляду позивачки та змісту їх бесіди в медичній карті (а.с. 13).

Крім того, позивачка в позовній заяві зазначала про те, що подана нею 12.01.2017 року скарга Генеральному директору ДУ "Інститут серця МОЗ України" в порушення вимог чинного законодавства, а саме ст. 40 Конституції України, ст. 285 ЦК України, ст. 15 ЗУ "Про звернення громадян", ст. 5 ЗУ "Про інформацію" залишилась без відповіді.

Однак, як вбачається з письмових матеріалів справи, скарга Позивачки від 12.01.2017 року отримана та зареєстрована Відповідачем 1, - 17.01.2017 року за вхідним № 36 (а.с. 41-42). Відповідачем 1 на вказану скаргу позивачки підготовлена та відправлена відповідь від 20.01.2017 року № 01-09/55 (а.с. 43--45).

Не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і твердження позивачки про те, що дії медичних працівників Відповідача 1 та лікаря-психіатра КМПНЛ № 2 призвели до втручання у "приватне життя" позивачки в аспекті моральної та психологічної недоторканості та було порушено право на конфіденційність інформації про психічний стан її здоров`я.

Так, позивачці під час перебування в стаціонарі Відповідача 1, були організовані консультації лікаря-невролога, медичного психолога, на виконання рекомендацій лікаря-невролога та медичного психолога до позивачки для проведення консультації будо запрошено лікаря - психіатра КМПНЛ №2. Результат бесіди лікаря-психіатра та позивачки зафіксований виключно в медичній карті позивачки, яка зберігається у Відповідача 1, містить відомості які становлять лікарську таємницю та не підлягають розголошенню.

Виписка із історії хвороби № 5264/16, яка була видана позивачці при виписці із стаціонару жодної інформації про проведений огляд позивачки лікарем- психіатром та його результати - не містить (а.с. 40).

Таким чином, жодного втручання у "приватне життя" позивачки не відбулося, як і не мало місця порушення права на конфіденційну інформацію про її психічний стан здоров`я.

Оскільки позивачкою не надано суду і під час розгляду справи не здобуто відповідних доказів щодо проведення психіатричного огляду та встановлення неіснуючого діагнозу незаконними, а зі змісту позову вбачається лише власне переконання позивачки та її особисте сприйняття даної інформації, а отже вимоги позову про визнання незаконними дій медичних працівників та зобов`язання вилучити запис з медичної карти, - задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 250 000 грн., судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, виходячи з роз`яснень викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загально-соціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов`язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності, а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов`язку.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того, дана вимога не ґрунтуються на законі, оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про визнання незаконними дій медичних працівників та зобов`язання вилучити запис лікаря-психіатра з медичної карти позивачки.

Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову в повному обсязі.

У зв`язку з цим, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 28, 34, 40 Конституції України, Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, Законом Украйни «Про доступ до публічної інформації», ст.ст. 23, 285, 286, 277, 302, 1167 ЦК України, ст.ст. 7, 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 259, 263, 265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України», Київської міської психоневрологічної лікарні №2» про визнання дій, щодо проведення психіатричного огляду та встановлення неіснуючого діагнозу незаконними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.М. Панченко