Провадження номер № 2/0186/30/20
Справа № 186/1359/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м.Першотравенськ

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої - судді Янжули С. А.

секретар - Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Першотравенську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування - виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

22 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 30 липня 2011 року. 21 травня 2014 року їх шлюб розірвано, її прізвище після розірвання шлюбу змінено на ОСОБА_1 . Від шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є відповідач. 12 червня 2015 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_1.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року з відповідача стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки, до її повноліття, та на утримання позивача, в розмірі 1/4 частки до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів.

Вона з дитиною та відповідачем проживали разом в квартирі, що належить її матері, однак восени 2013 року відповідач покинув її з донькою та виїхав у невідомому їй напрямку. Дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Вона дбає про доньку, забезпечує її всім необхідним. Відповідач не сплачує аліменти на дитину, не має постійного місця роботи та заробітку, тому вона просить змінити спосіб стягнення аліментів на її користь на утримання дитини з 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача на тверду грошову суму в розмірі 2 000 гривень.

Відповідач проживає окремо, не займається вихованням та утриманням дитини. Для дитини позивачем та її теперішнім чоловіком - ОСОБА_5 , створені всі необхідні умови для проживання та розвитку. Відповідач життям та здоров`ям дитини не цікавиться, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

Просить суд змінити спосіб стягнення аліментів на її користь на утримання доньки з 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача на тверду грошову суму в розмірі 2 000 гривень; позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовільнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, був допитаний в порядку окремого доручення, надав пояснення, що позовні вимоги визнає частково, визнає в частині зміни способу стягнення аліментів, згоден платити по 2 000 гривень кожного місяця аліменти на дитину. В частині позбавлення батьківських прав позов не визнає, оскільки позивач не дає йому можливості бачитися та спілкуватися з його дитиною.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, просить винести рішення згідно з чинним законодавством України, враховуючи інтереси малолітньої дитини.

Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи, суд вважає за необхідне позов задовільнити частково.

За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 26 серпня 2011 року підтверджується, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року підтверджується, що з ОСОБА_2. стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання, до досягнення дитиною трирічного віку та на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі по 1/4 частки на кожну, всіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2014 року підтверджується, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, змінено прізвище дружини на дошлюбне - ОСОБА_1 .

Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року підтверджується, що ОСОБА_2. визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 12 червня 2015 року підтверджується, що 12 червня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_1.

Характеристиками КДНЗ "Білочка" та ЗОШ №2 м.Першотравенська підтверджується, що ОСОБА_4 була вихованкою та є ученицею вказаних навчальних закладів. Вихованням дитини займається її мати, яка приділяє належну увагу дитині, приймає активну участь в житті класу. Батьки дитини розлучені. Батько зовсім не цікавиться донькою, не займається її вихованням, не спілкується з нею.

Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб підтверджується, що ОСОБА_1 та її донька - ОСОБА_4 зареєстровані по АДРЕСА_2 .

Акту обстеження умов проживання дитини позивачем суду не надано.

Висновком органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача від 19 грудня 2019 року підтверджується, що дитина - ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю, згідно інформації Полянівської сільської ради батько не приділяє уваги вихованню та утриманню дитини, не цікавиться життям хлопчика, за поясненнями свідків, ОСОБА_2 протягом тривалого часу дитину не відвідує, не вітає із днем народження, не спілкується з донькою, умови для проживання та виховання дитини батьком не створюються, він ухиляється від виконання батьківських обовязків по вихованню та утриманню доньки. Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав відповідача відносно його малолітньої доньки.

Характеристикою Полянівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 11 грудня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_2 зареєстрований на території Полянівської сільської ради з червня 2018 року по теперішній час, на даний час на території сільської ради не проживає. Скарг від членів сім`ї та сусідів на поведінку у побуті ОСОБА_2. до сільської ради не надходило, на засіданнях адміністративної комісії не розглядався.

Довідкою виконавчого комітету Полянівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 11 грудня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_2 дійсно з червня 2018 року зареєстрований по АДРЕСА_3 , на території сільської ради не проживає, власного домоволодіння немає.

Що стосується позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 2 та 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів на інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених ст. 184 Сімейного кодексу України (коли розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі).

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Відповідно до п.п. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 Сімейного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст.192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13.

Суд вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи та виходячи з закріплених ч.9 ст.7 Сімейного кодексу України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, підлягають задоволенню позовні вимоги про зміну способу стягнення аліментів з 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача на тверду грошову суму в розмірі по 2 000 гривень щомісячно, до повноліття дитини.

Згідно абз. 4 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Що стосується позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.

Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК), тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до вимог ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У постанові Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаний норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Позивач, як на підставу своїх позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав відповідача посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки тривалий час не бачиться з дитиною, не спілкується із нею та не утримує її.

Відповідач заперечує проти позову та зазначає, що позивач не надає йому можливості спілкуватися та бачитися з дитиною.

Сторони проживають окремо в різних областях країни, позивач створила нову сім`ю, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь в її вихованні, доказів того, що обставини, про які вказує позивач, настали за волею відповідача та з його винної поведінки, суду не надано, також позивачем суду не надано доказів того, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на дитину, а тому не утримує її. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить про те, що батько дитини не бажає брати участь в її утриманні й вихованні, тобто свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками.

При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду №331/5427/17 від 24 квітня 2019 року.

У ст.19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача від 19 грудня 2019 року, оскільки висновки, що містяться в ньому не підтверджені належними та допустимими доказами, орган посилається на інформацію Полянівської сільської ради та пояснення свідків, однак до висновку їх не долучає, крім того, приходить до висновку, що батько не приділяє уваги вихованню та утриманню дитини, не цікавиться її життям, однак додає довідку про те, що на території Полянівської сільської ради відповідач зареєстрований, але не проживає. Крім того, додає до висновку характеристику відповідача, згідно якої скарг від членів сім`ї та сусідів на поведінку у побуті ОСОБА_2. до сільської ради не надходило, на засіданнях адміністративної комісії не розглядався.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав відповідача, є такими, що не підлягають задоволенню.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині зміни способу стягнення аліментів є такими, що підлягають задоволенню, а в задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки - ОСОБА_4 , слід відмовити.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем сплачено судовий збір за подання позову про позбавлення батьківських прав, а від сплати судового збору за подання позову про зміну способу стягнення аліментів її звільнено, позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 гривень, оскільки позов подано 22 серпня 2019 року, а решту судового збору залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 2,3,4,6,9,18,76,77,78,79,80,89,258,263,264 ЦПК України, ст.ст. 75, 80, 84, 91, 164, 165, 180,181,192 СК України, - суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування - виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав - задовільнити частково.

Змінити спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Різдвянка, Новомиколаївського району, Запорізької області на користь ОСОБА_1 , на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначений рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі по 2 000 (дві тисячі) гривень щомісячно, до повноліття дитини.

Аліменти в зміненому розмірі стягувати з дня набрання чинності рішенням суду.

В задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 768 (семиста шістдесяти восьми) гривень 40 копійок, а решту судового збору залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С.А.Янжула.