1Справа № 335/5237/19 2/335/187/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі

головуючого судді Геєць Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судового засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_8 , про визнання недійсним довіреності, договору купівлі продажу, витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

15.05.2019 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру.

У подальшому ОСОБА_6 позовні вимоги неодноразово уточнювала.

З урахуванням уточненої позовної заяви, поданої 16.10.2019 року, відповідачами у справі є ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 . В уточненій позовній заяві позивач просила суд визнати недійсною довіреність від 05.08.2016 року № 1035, видану на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження майном, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20.07.2017 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_7 , витребувати у ОСОБА_9 спірну квартиру із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову ОСОБА_6 зазначила, що 05.08.2016 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 . У той же день вона склала заповіт, за яким усе майно, належне їй на день смерті, заповіла синові, ОСОБА_10 .

Одночасно зі складенням заповіту, ОСОБА_6 видала довіреність на ім`я ОСОБА_2 на представництво інтересів, пов`язаних з обслуговуванням указаної квартири.

Проте, у грудні 2017 року позивач дізнався, що ОСОБА_2 без її відома продала квартиру своєму сину, ОСОБА_7 . У подальшому квартира неодноразово перепродавалася. На сьогодні її власником є ОСОБА_9 .

Позивач вважає, що вчинила спірну довіреність під впливом помилки, оскільки продавати чи іншим чином відчужувати квартиру жодного наміру не мала. Підписуючи спірну довіреність, її зміст не вивчала, оскільки вважала, що наділяє ОСОБА_2 повноваженнями представляти її інтереси, а не розпоряджатися майном. Про це свідчить і строк дії довіреності (10 років), який необхідний для належної експлуатації та утримання квартири.

Також наголосила, що приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чепкова О.В., яка посвідчувала спірні документи, не встановила дійсних намірів позивача при видачі довіреності.

Наведені вище обставини призвели до невідповідності волевиявлення позивача його внутрішній волі під час вчинення спірного правочину.

Відповідача ОСОБА_9 позивач вважає добросовісним набувачем квартири. Оскільки спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_6 поза її волею, вона має право витребувати її у незаконного володільця.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, на задоволенні позову наполягали у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , їх представники, проти позову заперечували з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву. У задоволенні позову просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 відзиву на позовну заяву не подавав, у судове засідання не з`явився. Про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Третя особа ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилася, про місце і час повідомлялася належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву від 19.07.2019 року зазначила, що при укладенні договору з ОСОБА_7 діяла в межах наданих їй позивачем повноважень. Також повідомила, що спірна квартира була придбана за її кошти, а оформлена була на позивача для зменшення податкового навантаження. Вважає, що подання позову обумовлене конфліктом між нею та сином позивача, ОСОБА_10 , який є її колишнім чоловіком. Вимоги ОСОБА_6 вважає безпідставними і необґрунтованими у їх задоволенні просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_9 у відзиві на позовну заяву, поданому 06.12.2019 року, повідомила, що позивач не зазначив конкретний вид помилки, якої він припустився при вчиненні спірної довіреності. Наголосила, що твердження ОСОБА_6 про те, що вона підписала довіреність, не ознайомившись з її змістом, свідчить про її недбалість, що не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Також вказала, що у тексті спірної довіреності є посилання про розуміння довірителем її дійсного змісту та умов. Така вказівка спростовує доводи ОСОБА_6 про те, що нотаріус не встановив її намірів при вчиненні довіреності.

Вважає, що довіреність є правомірною, а відтак спірна квартира вибула з володіння позивача з її волі. Наведене виключає витребування майна у добросовісного набувача, тому у позові просила відмовити повністю.

17.05.2019 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

17.05.2019 року суд розглянув заяву позивача про забезпечення позову. За результатами розгляду суд постановив ухвалу про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

05.07.2019 року суд після усунення позивачем недоліків позовної заяви постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання.

12.12.2019 року суд прийняв до розгляду уточнену позовну заяву, відклав проведення підготовчого засідання на 22 січня 2020 року, про що постановив відповідну ухвалу.

22.01.2020 року суд постановив ухвалу, відповідно до якої підготовче провадження закрив та призначив справу до судового розгляду.

Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін та їх представників, які приймали участь в судовому засіданні під час судового розгляду справи, ретельно вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, доводи сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, та перевіривши їх доказами, у тому числі об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку.

05.08.2016 року позивач ОСОБА_6 , видала довіреність, згідно з якою уповноважила ОСОБА_2 користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, найм) за ціну та на умовах на її розсуд квартирою АДРЕСА_1 , самостійно визначаючи суми, строки та інші умови. Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам і діє до п`ятого серпня дві тисячі двадцять шостого року. Вказана довіреність посвідчена Чепковою О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 05.08.2016 за р. № 1085 (т. 1 а.с. 7).

Вказана довіреність не скасовувалась, про що свідчить лист приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербини Г.Ю. від 13.02.2020 року (т. 1 а.с. 210).

Відповідно до заповіту, посвідченого Чепковою О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 05.08.2016 за р. № 1084, ОСОБА_6 усі її права та обов`язки та все її майно, де б воно не перебувало та з чого б воно не складалось, а також все те, що буде належати їй та на, що вона матиме право на день її смерті заповіла ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 6).

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим Туріченко О.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 20.07.2017 року за р. № 593 ОСОБА_6 (Продавець), від імені якої діяла ОСОБА_2 передала (продала) у власність ОСОБА_7 (Покупця), а Покупець прийняв (купив) належну Продавцю квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і сплатив за неї визначену домовленістю сторін грошову суму (т. 2 а.с. 2-4).

Право власності ОСОБА_7 на квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.07.2017 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.11.2017, № 104859139, номер запису про право власності 21489842 (т. 1 а.с. 8-9).

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим Мельник О.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 08.12.2017 року за р. № 1050 ОСОБА_7 продав та передав у власність ОСОБА_8 , а ОСОБА_8 купила та прийняла квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 і сплатила за неї обговорену грошову суму (т. 1 а.с. 155-157).

Право власності ОСОБА_8 на квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.12.2017 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.03.2018, № 116619612, номер запису про право власності 23828869 (т. 1 а.с. 10-11).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченим Якіб`юк Ю.А., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 14.05.2018 року за р. № 1590 ОСОБА_8 (Продавець), передає (продає) у власність ОСОБА_9 (Покупця), квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а Покупець приймає у власність (купує) цю квартиру в цілому та сплачує за неї грошову суму, визначену умовами цього договору (т. 1 а.с. 160-163).

Право власності ОСОБА_9 на квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.05.2018, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.08.2018, № 135491996, номер запису про право власності 26119239 (т. 1 а.с. 12-13).

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.03.2019 відкрито кримінальне провадження № 0000607, у зв`язку з тим, що невстановлена особа заволоділа майном ОСОБА_6 , завдавши їй майнової шкоди (т. 1 а.с. 38).

Перевіряючи доводи ОСОБА_6 щодо наявності підстав для визнання недійсною довіреності, складеної 05.08.2016 року від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 , суд допитав свідків.

Свідок ОСОБА_10 (син позивача), допитаний у судовому засіданні пояснив, що спірна квартира була придбана для здачі її в оренду. З цією метою після її придбання тривалий час ним проводився ремонт. Вказана квартира була придбана за кошти його матері, яка витратила 8000 доларів США та його особисті кошти у сумі 2000 доларів США. ОСОБА_6 у спірній квартирі ніколи не проживала і не була зареєстрована.

Свідок ОСОБА_11 (онука позивача) суду пояснила, що ОСОБА_6 на праві власності належала трикімнатна квартира у АДРЕСА_3 , яку вона продала та придбала на її ім`я житловий будинок у АДРЕСА_3 . З цього часу вони зареєстровані та проживають разом за цією адресою. Пояснила, що їй відомо проте, що бабуся придбала спірну квартиру. Щодо джерела коштів пояснила, що ОСОБА_6 проживала з дядьком ОСОБА_12 , у якого син жив у Фінляндіїї, який і допоміг грошима.

Свідок ОСОБА_13 (онук позивача), суду пояснив, що йому відомо про те, що ОСОБА_6 , його бабуся, придбала за власні кошти спірну квартиру. Він особисто привозив будівельні матеріали у квартиру для проведення ремонту. Подробиць придбання квартири не знає, бо тривалий час перебував за кордоном.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також на достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності суд дійшов таких висновків.

Позивач стверджує, що мала намір видати довіреність на представництво інтересів, а не на розпорядження квартирою. Тобто, при вчиненні довіреності мала місце помилка з її боку.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, під істотною помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину суб`єкта, предмета чи інших істотних умов правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якщо за відсутності неправильного сприйняття за обставинами справи можна зробити висновок про те, що правочин не було б вчинено.

Системний аналіз зазначеної вище норми дає підстави для висновку, що перелік помилок, які мають істотне значення є вичерпним. До таких помилок належать: неправильне сприйняття особою фактичних обставин щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, а також мотивів вчинення правочину, якщо це прямо передбачено законом. Відтак, неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки.

Крім того, така помилка має існувати на момент вчинення правочину і впливати на волевиявлення особи.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

У позовній заяві ОСОБА_6 конкретний вид помилки не зазначила. У судовому засіданні позивач та її представник повідомили, що мало місце неправильне сприйняття ОСОБА_6 фактичних обставин щодо прав і обов`язків сторін.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, довіреність є одностороннім правочином, оскільки її вчинення залежить від волі однієї особи. Водночас помилка щодо прав і обов`язків сторін є застосовною, до дво- чи багатосторонніх правочинів, а таку вимогу позивач не заявляв.

З огляду на викладене, наведений аргумент позивача суд до уваги не бере.

Доводи позивача про те, що десятирічний строк дії довіреності свідчить про відсутність наміру продавати квартиру, суд оцінює критично.

Право встановлення строку довіреності належить виключно довірителеві. Тривалість такого строку сама по собі не впливає на обсяг повноважень представника. Крім того, зазначені доводи не узгоджуються із обов`язком власника майна його утримувати, у тому числі шляхом якнайшвидшого укладення договорів на надання житлово-комунальних послуг.

Також ОСОБА_6 стверджує, що бажала залишити спірну квартиру своєму сину, ОСОБА_10 . Саме для того вона у день придбання склала на нього заповіт. Однак наявність заповіту сама по собі не свідчить про наявність істотної помилки при вчиненні довіреності. Більш того, ОСОБА_6 склала заповіт на все майно, що належатиме їй на день смерті, а не конкретно на спірну квартиру.

Суд також ураховує, що позивач у спірній квартирі ніколи не була зареєстрована та не проживала. Посилання на об`єктивну неможливість проживання у спірній квартирі через проведення у ній ремонту належними і допустимими доказами не підтверджені. Суд ураховує, що позивач має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , який вона придбала за власні кошти після продажу квартири, на ім`я своєї онуки.

Суд бере до уваги доводи відповідача ОСОБА_9 про те, що недотримання нотаріусом вимог ст. 44 Закону України „Про нотаріат при вчиненні довіреності спростовується текстом самої довіреності. Зокрема, у ній зазначено, що у ОСОБА_6 відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов цього правочину та його правових наслідків; вона розуміє значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчить її особистий підпис на ньому.

Проаналізувавши показання допитаних свідків, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що всі отримані покази як кожне окремо так і в сукупності не дають суду передбачених законом підстав вважати, що при видачі ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 довіреності від 05.08.2016 року мала місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення.

У позовній заяві позивач вказує, що підписала довіреність, не вникаючи і не перечитуючи її зміст. Наведену обставину вона визнала і у судовому засіданні. Суд розцінює такі дії позивача як недбальство, що відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, не є підставою для визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладених вище обставин справи, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявність істотної помилки при вчиненні спірної довіреності. Отже, вимога про визнання її недійсною не підлягає задоволенню.

Вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.07.2017 року є похідною від вимоги про визнання недійсною довіреності. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення основної вимоги, у задоволенні похідних вимог також слід відмовити.

Статтю 241 ЦК України, на яку посилається позивач, суд не застосовує, оскільки юридичні дії за спірною довіреністю вчинені у межах наданих представнику повноважень, а умовою подальшого схвалення правочину довірителем є перевищення таких повноважень. Суд такого перевищення не встановив, тому аргументи позивача щодо відсутності з її сторони подальшого схвалення договору купівлі-продажу від 20.07.2017 року, є юридично неспроможними.

Щодо вимоги про витребування із володіння ОСОБА_9 спірної квартири суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Тлумачення ст. 330 ЦК свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Позивач визнає ОСОБА_9 добросовісним набувачем квартири.

З огляду на викладене, вимога про витребування спірної квартири ґрунтується на тому, що квартира вибула з володіння ОСОБА_6 поза її волею. Суд констатував відсутність дефекту волі (помилки) при вчиненні спірної довіреності, тож, з урахуванням презумпції правомірності правочину, квартира вибула з володіння позивача з її волі. Відтак, вимога про витребування квартири у ОСОБА_9 не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав належних і допустимих доказів власної помилки під час посвідчення довіреності, не довів що квартира вибула з її володіння поза її волею.

За таких обставин, суд доходить висновку, що права позивача відповідачами не порушені, а тому у позові слід відмовити повністю.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його позову, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_8 , про визнання недійсним довіреності, договору купівлі продажу, витребування майна залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07.12.2020 року.

Суддя Ю.В. Геєць