Cправа №549/354/20
Провадження№2/549/119/20

РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2020 року Чорнухинський районний суд Полтавської області

у складі: головуючого - судді Крєпкого С.І.

за участю: секретаря - Бибик О.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел.Чорнухи в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

установив:

11 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому прохала визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 .

Вимоги обгрунтовані тим, що житловий будинок вона придбала 14.11.1992 відповідно до договору купівлі-продажу у колгоспі «Ленінський шлях». Зазначений договір домоволодіння зареєстрований у встановленому на той час законом порядку у Луговиківській сільській раді народних депутатів за реєстровим номером 71.

Актуальна адреса домоволодіння - АДРЕСА_1 .

Разом з тим відповідно до свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Луговиківської сільської ради, власником зазначеного домоволодіння у рівних частках є позивач та ОСОБА_3 , з яким вона зареєструвала шлюб 29.04.2006.

Обставини та підстави виникнення такого правовстановлюючого документа позивачу невідомі, вважає житловий будинок своєю особистою власністю.

За час спільного проживання відповідач не заперечував її одноособове право власності на домоволодіння. Проте в подальшому, узв`язку з погіршенням шлюбних відносин, останній перестав визнавати її особисте право на житловий будинок, тому з метою захисту своїх майнових прав позивач змушена звернутися до суду.

Представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Крім того пояснив, що на усне звернення позивача до сільської ради обставин видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок на підставі рішення від 31.01.2007 отримала відповідь, що всі документи передані до архіву.

Вважають, що вказаний будинок є її особистою власністю, тому був обраний такий спосіб захисту, а не визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого Луговиківською сільською радою.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив (а.с.32,64, 67,69).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.11.1992, колгосп « ІНФОРМАЦІЯ_1 » продав ОСОБА_4 будинок у с.Луговики Чорнухинського району, який зареєстровано у реєстрі за №71 (а.с.7-8).

Згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 29.04.2006, ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с.9).

З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.11.2008, виданого Луговикіською сільською радою на підставі рішення від 31.01.2007, вбачається, що власниками житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 67,4 кв.м., є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , сторони у справі, в рівних частках по Ѕ кожний.

Зазначений в цьому документі житловий будинок в цілому зареєстрований Комунальним підприємством "Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3 Ѕ частини, ОСОБА_2 Ѕ частини, запис в реєстровій книзі №8 за реєстровим номером 2675 від 26.11.2008 (а.с.10).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21052032 від 26.11.2008, реєстраційний номер 25552571, власниками будинку розташованого по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рівних частках по Ѕ (а.с.11).

З довідки Луговиківської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області №232 від 24.06.2020 вбачається, що ОСОБА_2 згідно з записами в книзі погосподарського обліку с.Луговики за 2016-2020, номер об`єкта 01401, є власником домогосподарства АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти

Суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Відповідачем за цим позовом може бути будь-яка особа, яка не визнає, заперечує або оспорює право позивача здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження спірним майном, або має власний інтерес щодо цього майна.

Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Способом захисту порушеного права власності на житловий будинок позивачем обрано шляхом подання позову про визнання права власності на це майно (ст.392 ЦК України).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказувала на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 є її особистою власністю, а відповідачем таке право позивача не визнається.

Позов не було обґрунтовано іншими обставинами.

Разом з тим відповідач, як і позивач, згідно з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.11.2008, виданого на підставі рішення від 31.01.2007, є власником Ѕ частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Підставою для видачу цього свідоцтва та реєстрації речових прав на нерухоме майно за сторонами є рішення Луговиківської сільської ради від 31.01.2007.

Відповідно до п. 8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року, яке було чинним на час видачі сторонам свідоцтва про право власності, оформлення права власності на нерухоме майно проводилося, зокрема, і органами місцевого самоврядування з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно.

У свою чергу видане органом місцевого самоврядування свідоцтво про право власності, як правовстановлювальний документ, було підставою для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 6 додатку № 2 до вказаного Тимчасового положення).

Системний аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність нерухомого майна (житлового будинку) є необхідною передумовою для видачі правовстановлювального документу на це майно, на підставі якого в подальшому проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, а тому право власності на нерухоме майно, посвідчене відповідним свідоцтвом про право власності, є похідним від рішення органу місцевого самоврядування про передачу цього майна у власність.

Положеннями ч.2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

З огляду на викладене, оскільки відповідач є власником Ѕ частини спірного будинку, факт неправомірності набуття ним права власності позивачем не доведено, підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому необізнаність позивача про обставини та підстави виникнення свідоцтва про права власності та реєстрації речових прав на нерухоме майно за сторонами є нічим не підтвердженими припущеннями.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.392 ЦК України, ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Чорнухинський районний суд Полтавської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 09.12.2020.

Суддя С.І.Крєпкий