Справа № 661/3823/20
Провадження № 2/661/998/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Нова Каховка

Новокаховського міського суду Херсонської області

Суддя Ведяшкіна Ю.В.,

у цивільній справи №661/3823/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

Представник АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 02 жовтня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в сумі 18836 грн. 93 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 2619 грн. 11 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 16217 грн. 82 коп., що утворилася станом на 30 червня 2020 року, посилаючись на порушення боржником зобов`язань за кредитним договором.

На підставі ухвали суду від 14 жовтня 2020 року та у відповідності до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

13 листопада 2020 року до суду надійшов відзив, відповідно до якого відповідачка ОСОБА_1 просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що в заяві б/н від 02 жовтня 2008 року є графа про те, що вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, проте додані до позовної заяви Умови та правила не можуть вважатись складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки не містять відомостей про те, станом на який час викладена їх редакція, її підпис, як позичальника, тобто, не можна стверджувати, що саме з цією редакцією Умов та правил вона ознайомлена. З наданої банком виписки за договором б/н станом на 21 липня 2020 року вбачається, що протягом всього часу банк нараховує проценти за користування кредитним лімітом прочинаючи з листопада 2018 року, які автоматично списує починаючи з квітня 2019 року по серпень 2019 року з карти НОМЕР_1 , яка в неї відсутня та будь-які рахунки в банку нею не відкривались. Крім того, вважає, що позивачем при подачі позову до суду пропущено строк позовної давності, так строк дії картки, який співпадає зі строком дії кредитного ліміту за заявою від 02 жовтня 2008 року, сплинув у 2011 році, та з наданого позивачем розрахунку, вбачається, що право вимоги у позивача настало у травні 2009 року, тоді як з позовом позивач звернувся до суду у вересні 2020 року, тому просила відмовити в задоволенні позову.

20 листопада 2020 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на їх обґрунтованість оскільки підписавши заяву Банк та клієнт приєднується і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифами з якими він ознайомлений, а також зобов`язався регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку. Крім того до позовної заяви долучено довідку з якої вбачається, що на момент оформлення кредитки «Універсальна 30 днів», встановлено поточну процентну ставку у розмірі 36% на рік. Тобто сторонами при укладанні Кредитного договору досягнуто усіх істотних умов договору. Також з наданої банком виписки з карткового рахунку, вбачається, що відповідачу встановлено кредитний ліміт, яким остання користувалась, що є неможливим без наявності картки, тому твердження про її відсутність є неправдивими. Щодо строку позовної давності, то відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків був збільшений до 50 років. Згідно довідки про видачу кредитних карт строк пере випущеної картки до останнього дня 05/09, а позивач звернувся до суду із позовом 15.09.2020 тобто у межах строку позовної давності, на підставі викладеного, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи та не проводячи судове засідання.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що звертаючись до суду з указаним позовом представник АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що 02 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит, у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який збільшувався до 2700,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява-анкета разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 30 червня 2020 року за кредитним договором утворилася заборгованість у сумі 18836 грн. 93 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 2619 грн. 11 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 16217 грн. 82 коп.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Установлено, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яку підписав відповідач, не містить відомостей щодо суми кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії.

Анкета-заява, яка міститься в матеріалах справи, взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та його підпису.

У даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (02 жовтня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22 вересня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про кредитний ліміт, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Такий правовий висновок відповідає постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) та постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі №209/369/17 (провадження №61-9829св19).

Згідно наданого позивачем розрахунку, відповідач отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту в розмірі 2700,00 грн., проте жодного разу не вносив суму погашення за наданим, відповідно до заяви від 02 жовтня 2008 року, кредитом.

Умовами договору укладеним між позивачем та відповідачем не передбачений строк повного погашення кредиту, при цьому передбачено розмір щомісячних платежів, який повинен становити 7% від заборгованості, але не менше 50 грн., строк якого встановлено до 25 числа місяця наступного за звітнім.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в закон із метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 ст. 367 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року по справі № 545/3916/14-ц.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди вирішуватимуть справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу.

Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов`язків. Така мета слідує із принципу верховенства права, проголошеного в Преамбулі Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця мета імпліцитно пронизує усі статті Конвенції.

Отже, аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, суд враховуючи наявність відповідного клопотання відповідача, приходить до висновку, що хоча боржник ОСОБА_1 й має виконати обов`язк з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів за кредитним договором б/н від 02 жовтня 2008 року, проте такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 22 вересня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, відлік якої розпочався з 04 березня 2009 року (моменту коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, а саме згідно наданого позивачем розрахунку 03 березня 2009 року утворився залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)).

При цьому, посилання представника позивача, на п. 1.1.7.31 Умов договору, відповідно до якого строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків збільшено до 50 років, суд до уваги не приймає, оскільки позивачем не надано допустимих доказів, які б підтверджували, що саме на ці Умови надання споживчого кредиту погодився відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника.

За таких підстав, суд відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності при зверненні до суду.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають у зв`язку з відмовою в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268 ч. 4, 273, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складання безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дні вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2020 року.

Суддя Ю. В. Ведяшкіна