Провадження № 22-ц/812/1969/20 Доповідач апеляційної інстанції - Тищук Н.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 грудня 2020 року м. Миколаїв

справа № 478/1198/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухвалене 1 жовтня 2020 року суддею Сябренко І.П. в приміщенні цього ж суду зі складанням повного тексту рішення, у цивільній справі за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 6 березня 2018 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву без номеру про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Своїм підписом позичальниця підтвердила, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до виявленого відповідачкою бажання їй було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у 500 грн. Позичальниці було видано кредитні картки 6 березня 2018 року - № НОМЕР_1 терміном дії до грудня 2021 року та 27 березня 2018 року - № НОМЕР_2 терміном дії до січня 2022 року.

Посилаючись на порушення умов кредитування та виникнення станом на 20 травня 2020 року 12 624, 17 грн. кредитної заборгованості, з яких: 8 473, 67 грн. - за тілом кредиту, 604, 50 грн. - за простроченими відсотками, 3 546 грн. за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України (індекс інфляції та 3 % річних).

Відповідачка участі у судових засіданнях не приймала, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 1 жовтня 2020 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 8 473, 69 грн. кредитної заборгованості та 1 410, 86 грн. судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вважав недоведеним факт погодження між банком та позичальником умов кредитування та недотриманими вимоги до письмової форми договору підписанням позичальницею інформації про умови кредитування за допомогою стілусу на планшеті, який, як вважав суд, неможливо ідентифікувати у часі.

В апеляційній скарзі банк просив рішення скасувати в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, посилаючись на дотримання письмової форми договору підписанням анкети-заяви та паспорту споживчого кредиту за допомогою стілусу на планшеті, узгодження умов кредитування підписанням цих документів, та на безпідставне ігнорування судом усталеної судової практики.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалась.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 6 березня 2018 року ОСОБА_1 , за допомогою стілусу на планшеті, підписала анкету-заяву без номеру про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Своїм підписом позичальниця підтвердила, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. При цьому даних про вид платіжної картки, яку бажає отримати позичальниця, анкета-заява не містить (а.с. 15).

Також позичальницею за допомогою стілусу на планшеті підписано інформацію про умови кредитування, яка діє у банку до 21 березня 2018 року (а.с. 16-17).

За наданими умовами відповідачці надано кредит типу «Універсальна голд», яким передбачено процентну ставку в межах кредитного ліміту 0,01%, за межами пільгового періоду 42%, членський внесок 20% на місяць, умови здійснення розрахунків з використанням платіжної картки та користування коштами в межах пільгового періоду 1, 56%, умови отримання готівкових коштів з використанням платіжної картки та користування коштами поза межами пільгового періоду та погашення кредиту мінімальними платежами 53, 36%, кошти мають сплачуватись щомісяця до 25 числа поточного місяця у розмірі 5 % від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 100 грн., пеня не застосовується, штрафи за прострочення більш, ніж на 30 днів за обов`язковими платежами складають 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій, за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту застосовується у процентна ставка у розмірі 84%.

Надана позичальнику ця інформація була чинною до 21 березня 2018 року, отже, є підстави вважати, що підписавши 6 березня 2018 року анкету-заяву та інформацію про умови кредитування, позичальник висловив свою згоду з умовами кредитування.

Враховуючи, що пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог, крім витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, також надав підписані позичальником основні умови кредитування, з якими ОСОБА_1 ознайомилась в день отримання кредиту та підписала їх, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами.

Таким чином, висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом, з підстав недотримання письмової форми договору, є помилковим.

Відповідно до виявленого відповідачкою бажання їй було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у 500 грн. (а.с. 13).

Позичальниці було видано кредитні картки 6 березня 2018 року - № НОМЕР_1 терміном дії до грудня 2021 року та 27 березня 2018 року - № НОМЕР_2 терміном дії до січня 2022 року (а.с. 14).

Вимоги банку складаються зі стягнення 8 473, 67 грн. тіла кредиту, яке є простроченим, 604, 50 грн. за нарахованими відсотками та 3 546 грн. за відсотками, нарахованими за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо розміру тіла кредиту, то згідно виписки за договором його розмір станом на 10 квітня 2019 року складає 6 460, 33 грн. При цьому до цієї суми включено 3,5 відсотків на місяць за використання кредитного ліміту та комісія за обслуговування (членські внески).

Зазначена у позові сума простроченого тіла кредиту 8 473, 67 грн. складається з вище зазначених нарахувань та частково до неї включено пеню за прострочку сплати кредиту.

Проте в цій частині судове рішення не оскаржується жодною з сторін.

Отже, не виходячи за межі доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне залишити рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Щодо пені, включеної до виписки за договором та нарахованої до стягнення з 1 травня 2019 року, то суд вважає, що вимоги про узгодження та підписання конкретних умов кредитування при приєднанні до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, пред`являються не лише загальними умовами, які ставляться для укладення кредитних договорів (глава 71 ЦПК України), але ще і до кредитування фізичних осіб в якості надання кредитів для споживчих цілей (Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про споживчий кредит»).

Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні пені як такої, що взагалі не передбачена наданими позичальниці для ознайомлення умовами кредитування (розділ 6, а.с. 17)

Починаючи з жовтня 2019 року до розрахунку заборгованості включено проценти, нараховані за правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Проте, відповідно до частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, лише у разі, коли інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки щодо застосування частини першої статті 1050 та статі 625 ЦК України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, та від 03.11.2020 у справі № 921/315/18.

Таким чином, оскільки банк звернувся з позовом до суду 21 серпня 2020 року, то саме з цієї дати він втратив можливість нараховувати проценти, передбачені умовами кредитного договору, а отже тільки з цієї дати у банку виникло право на нарахування врегульованої приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України плати за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, у стягненні 3 546 грн. відсотків, нарахованих за ч. 2 ст. 625 ЦК України слід відмовити.

З огляду на зазначене, рішення суду підлягає зміні в частині мотиву відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Мотивувальну частину заочного рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 1 жовтня 2020 року змінити, виклавши в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 10 грудня 2020 року