справа № 2-768/11 головуючий у суді І інстанції Пономаренко М.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Нежури В.А., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року про заміну сторони у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою, в якій просило замінити сторону вибулого стягувача - Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен ІнвестУкраїна» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду у справі № 2-768/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заява обґрунтована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2011 року, ухваленим у справі № 2-768/11 за позовом ВАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено. 22.03.2019 року між ПАТ «Платинум Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено Договір факторингу № 346К, за умовами якого банк відступив ТОВ «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги за Кредитним договором № 3.06050373 від 31.05.2006 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 . Посилаючись на положення ст.ст. 431, 442 ЦПК України та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», заявник звернувся до суду з даною заявою, яку просив задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2019 року заяву задоволено. Замінено сторону стягувача ПАТ «Платинум Банк» на його правонаступника - ТОВ «Росвен Інвест Україна» у виконавчому листі Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-768/11 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Платинум Банк» за договором про іпотечний кредит № 3.06050373 від 31.05.2006 року суму заборгованості в розмірі 269 286,47 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 596,30 грн., витрати по сплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 112,68 грн. (а.с. 183-185).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, відповідач-боржник, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

При цьому, апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази сплати ТОВ «Росвен Інвест Україна» грошових коштів за договором про відступлення права вимоги, вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що ТОВ «Росвен Інвест Україна» доведено належними і допустимими доказами факт переходу до заявника від банку права вимоги за кредитним договором від 31.05.2006 року. ТОВ «Росвен Інвест Україна» не відноситься до фінансових установ, який може надавати фінансові послуги, наданий заявником договір про відступлення права вимоги, який фактично є договором факторингу, не може підтверджувати перехід права вимоги ПАТ «Платинум Банк» за кредитним договором до заявника (а.с. 194-201).

Постановою Київського апеляційного суду від 03.06.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року про заміну сторони у виконавчому листі по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11.11.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року скасовано. Передано справу № 2-768/11 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду в ухвалі про призначення до апеляційного розгляду учасникам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

01.12.2020 року до суду надійшов відзив, ТОВ «Росвен Інвест Україна», згідно якого заявник просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що твердження апелянта не відповідають дійсності та спростовуються копією платіжного доручення № 70 від 12.02.2019 року та копією меморіального ордеру № від 12.02.2019 року. Вказує, що договір № 346 К від 12.02.2019 року є договором відступлення права вимоги в розумінні ст.ст. 512-519 ЦК України і його метою є передача прав кредитора іншій особі за правочином відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Представник ТОВ «Росвен Інвест Україна» в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, при цьому зазначав, що платіжні документи не подавалися до суду першої інстанції оскільки, відповідно до попередніх правових висновків не вимагалися судом, а правовий висновок Верховного Суду у складі КГС від 17 січня 2020 року було прийнято після постановлення оскаржуваної ухвали від 01.10.2019 року. Просили визнати таку причину поважною і прийняти новий доказ.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 жовтня 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення по цивільній справі № 2-3762/10, згідно з яким з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Платинум Банк» було стягнуто заборгованість за договором про іпотечний кредит №3.06050373 від 31 травня 2006 року у розмірі 269 286,47 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 596,30 грн. та витрати по сплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 112,68 грн. На виконання вищенаведеного рішення судом було видано представнику ПАТ «Платинум Банк» два виконавчі листи.

12 лютого 2019 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги № 346К, відповідно до умов якого ПАТ «Платинум Банк» відступило ТОВ «Росвен Інвест Україна», а ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, у тому числі й за договором про іпотечний кредит № 3.06050373 від 31 травня 2006 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 . Про перехід від ПАТ «Платинум Банк» до ТОВ «Росвен Інвест Україна» права вимоги за договором №3.06050373 від 31.05.2006 року свідчить й Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є додатком № 1 до Договору № 346К про відступлення прав вимоги від 12 лютого 2019 року.

Задовольняючи заяву про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Росвен Інвест Україна» є новим кредитором ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит, за невиконання умов якого судовим рішенням була стягнута заборгованість. Положеннями статті 442 ЦПК України встановлено, що у разі у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Оскільки відсутні докази пред`явлення до виконання виконавчого листа, суд вважав, що наявні підстави для заміни сторони стягувача ПАТ «Платинум Банк» на його правонаступника - ТОВ «Росвен Інвест Україна» у справі.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Ухвала про заміну сторони виконавчого провадження надсилається (надається) учасникам справи, а також державному виконавцю, приватному виконавцю в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13, у якій зазначено про те, що виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, ст. 378 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимог (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Судом встановлено, що в договорі про відступлення права вимоги № 346К від 12 лютого 2019 року (а. с. 136 - 139, том 1), укладеного між ПАТ «Платинум Банк» (банк) та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (новий кредитор), передбачено, що:

«за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, заставодавців та поручителів зазначених у Додатку №1 до цього Договору. надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами, договорами застави та договорами поруки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Основні договори, падалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором» (пункт 1);

«за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі прав кредитора за Основними договорами, включаючи, право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, вказаних у Додатку №1 до цього Договору та сплати штрафних санкцій у розмірах, передбачених Основними договорами» (пункт 2);

«сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 3 181 313,38 грн. без ПДВ, надалі за текстом - Ціна відступлення. Ціна договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до пункту 14 цього договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор» (пункт 4).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 звертав увагу на те, що до заяви про заміну стягувача його правонаступником заявник додає копію договору про відступлення права вимоги, а також власні правовстановлюючі документи. Жодних інших документів надано не було (а.с. 195, т.1).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Верховний Суд 11.11.2020 року задовольняючи частково касаційну скаргу ОСОБА_1 та скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року і передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд переглядаючи справу дійшов передчасного висновку про існування підстав для задоволення заяви про заміну сторони стягувача, оскільки не перевірив та не з`ясував чи було здійснено заявником належним чином проплату за купівлю права вимоги за Договором.

Під час нового перегляду справи апеляційним судом заявником при подачі відзиву надано: копію платіжного доручення № 70 від 12.02.2019 року та копію меморіального ордеру № від 12.02.2019 року на суму 3 181 313,38 грн. В судовому засіданні представник заявника просив прийняти до уваги подані нові докази, обґрунтовуючи своє прохання поважними причинами.

Беручи до уваги мотиви та висновки Верховного Суду викладені у постанові від 11.11.2020 року у даній справі щодо необхідності з`ясування обставин справи щодо дійсної сплати коштів за договором відступлення, колегія суддів з метою ухвалення законного та обґрунтованого рішення визнає причину неподання цих доказів до суду першої інстанції поважними і приймає їх до розгляду.

При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про відсутність доказів на підтвердження оплати за договором відступлення права вимоги, оскільки заявником надано копію платіжного доручення № 70 від 12.02.2019 року та копію меморіального ордеру № від 12.02.2019 року, які підтверджують правомірність вимог заявника та рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, вірним є висновок, і колегія суддів, погоджується з думкою суду першої інстанції про наявність правових підстав для заміни сторони стягувача ПАТ «Платинум банк» на його правонаступника - ТОВ «Росвен Інвест Україна», у справі №2-768/11 щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2011 року.

Поряд з цим, посилання апелянта на те, що ТОВ «Росвен Інвест Україна» не є фінансовою установою, а отже не може бути стороною договору про відступлення права вимоги, який фактично є договором факторингу, колегія суддів відхиляє, оскільки питання дійсності договору про відступлення права вимоги не є предметом розгляду в межах даного провадження.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.А. Нежура

Є.М.Суханова