Справа № 352/1642/14-ц
Провадження 2-р/352/6/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Тисменицького районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого- судді Струтинського Р.Р.

з участю секретаря Бардюк-Кавецької Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 10.11.2020р. звернулася до суду із заявою про роз`яснення судового рішення у справі №352/1642/14-ц за позовом до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту.

В обґрунтування заяви зазначено, що рішенням Тисменицького районного суду від 20.05.2016р. встановлено безстроковий та безкоштовний земельний сервітут у вигляді надання їй права проїзду та проходу до належної їй земельної ділянки розміром 0,106га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 через земельну ділянку відповідача площею 0,25га по АДРЕСА_2 згідно запропонованого судовим експертом другого варіанту встановлення сервітуту. Відповідно до ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.07.2016р. та ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України від 01.11.2017р. дане рішення суду першої інстанції залишено без змін. Проте, рішення суду станом на сьогоднішній день досі не виконано у зв`язку із здійсненням перешкод з боку відповідача, а також з тієї причини, що при застосуванні чинного законодавства для виконання судового рішення, останнє є не зовсім зрозумілим (неясним) в частині, що стосується процесуальної реалізації права позивача на встановлення сервітуту, фактичного використання сервітуту на законних підставахта документальногойого закріплення(державної реєстрації). На підставі викладеного, позивач просила суд постановити ухвалу про роз`яснення рішення Тисменицького районного суду від 20.05.2016р., в якій зазначити, чи може рішення суду бути підставою для розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди/сервітуту, для подання відомостей про сервітут до територіальних органів Держгеокадастру України та державної реєстрації речових прав на нього, роз`яснити які види земельного сервітуту встановлені рішенням суду. Відповідно до ч.3 ст.271 ЦПК України, суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз`яснення рішення.

Сторони в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату та час слухання. Відповідно, в рамках дотримання процесуальних строків для розгляду заяви про роз`яснення рішення, передбачених ст..271 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути заяву про роз`яснення рішення суду без участі сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява про роз`яснення судового рішення підлягає до частково задоволення з наступних підстав.

Підстави та порядок вирішення питання про роз`яснення судового рішення передбачені ст..271 ЦПК України.

Відповідно до ст.271 ЦПК України, за заявою учасника справи, державного виконавця суд роз`яснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо воно ще не виконано. В ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суть рішення.

Таким чином, незрозумілість судового рішення означає, що таке рішення містить положення, які викликають суперечки щодо його розуміння та під час виконання. Тобто, це стосується випадків, коли не дотримано вимоги ясності, визначеності такого рішення суду. Невизначеність судового рішення означає, що воно містить положення, що викликають суперечки щодо його розуміння під час виконання. В ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Підставою для роз`яснення судового рішення як засобу усунення недоліків ухваленого судового акта є його неясність, невизначеність. Фактично роз`ясненням рішення є зміна форми його викладення таким чином, щоб ті частини судового акта, які викликають труднощі для розуміння, були висвітлені ясніше та зрозуміліше. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №22а-11177/08 (ЄДРСРУ № 89013072).

20.05.2016р. суд постановив рішення про встановлення безстрокового та безкоштовного земельного сервітуту шляхом надання права проїзду/проходу ОСОБА_1 до належної їй земельної ділянки розміром 0,106га через земельну ділянку ОСОБА_2 відповідно до другого варіанту експертного висновку №9/01/15 від 26.05.2015р.

На виконання даного рішення судом було видано виконавчий лист, який позивачем пред`явлений до виконання до територіального органу державної виконавчої служби. Проте, як вбачається із матеріалів судової справи та змісту заяви про роз`яснення судового рішення, останнє досі не виконано.

Поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначенурішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України.

Позивач зазнача, що причинами невиконання судового рішення є здійснення перешкод з боку відповідача ОСОБА_2 , а фактично його бездіяльність у вирішенні питання повного виконання резолютивної частини рішення суду щодо встановлення земельного сервітуту. А також неясність (незрозумілість) рішення суду в частині, що стосується процесуальної реалізації права позивача на встановлення сервітуту, фактичноговикористання сервітуту на законних підставах та документальногойого закріплення (державної реєстрації) для територіальних/місцевих органів Держгеокадаструта управління реєстраційних процедур. На підтвердження своїх доводів позивачем надано письмові докази зазначенням підстав та порядку встановлення земельного сервітуту, де роз`яснено, що для реалізації права на встановлення земельного сервітуту згідно рішення суду необхідне поетапне внесення відповідних відомостей про земельний сервітуту та його межі, площу до Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав із виготовленням відповідної технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється сервітут, в присутності та за наявності обох власників земельних ділянок (користувача та надавача послуг сервітуту).

Матеріалами справи встановлено, що відповідач умисно чи з необережності, ухиляється від свого обов`язку виконати рішення суду, чим вчиняє перешкоди позивачу у здійсненні її права на оформлення, реєстрацію речового права та встановлення земельного сервітуту, що визначений рішенням суду від 20.05.2016р.

Відповідно до ст. 91 Земельного кодексу України, до обов`язків власників земельних ділянок відноситься: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; тощо.

Відповідно до ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Ст. 99 ЗК України передбачає, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на велосипеді;

б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

в)право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій;

г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному шляху;

ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

з) інші земельні сервітути.

Згідно ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб.

Таким чином встановлений рішенням суду земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягає право користування (сервітут).

Відповідно до ст.19 цього закону, державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Для реєстрації договору/рішення суду про встановлення земельного сервітуту в Державному реєстрі речових прав, державному реєстратору має бути подано витяг з Державного земельного кадастру з відомостями про наявне обмеження (сервітут).

Відповідно до Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру. Згідно п. 81-4 цієї постанови, державна реєстрація сервітуту на частину земельної ділянки проводиться виключно за наявності відомостей про межі такого сервітуту в Державному земельному кадастрі.

Для внесення в систему Державного земельного кадастру відомостей про наявні обмеження (сервітут) (ст.14,15) ЗУ «Про державний земельний кадастр», заявник має подати відповідну технічну документацію із землеустрою (ст.55-1 ЗУ «Про землеустрій»).

Згідно ст. 15 ЗУ «Про державний земельний кадастр», до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки, тощо.

Згідно ч.6 ст.20 ЗУ «Про державний земельний кадастр» відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту.

Рішенням Тисменицького районного суду від 20.05.2016р. встановлено безстроковий та безкоштовний земельний сервітут на підставі та в порядку вимог Земельного Кодексу України, в тому числі ст. 98, 99 з врахуванням висновків проведеної в судовому порядку земельно-технічної експертизи.

Аналізуючи вищевказані норми права в їх сукупності та застосуванні у правовідносинах щодо порядку та підстав встановлення земельного сервітуту на підставі судового рішення, суд приходить до переконання та висновку про те, що рішення суду від 20.05.2016р. є підставою для розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, із відповідним внесенням відомостей про такі обмеження (сервітут) до територіальних органів Держгеокадастру та реєстрації речового права на встановлений сервітут. При цьому тягар здійснення вищевказаних дій покладається на позивача в силу невиконання рішення суду відповідачем, з можливим подальшим стягненням відповідних матеріальних витрат з останнього.

Що стосується вимоги позивача у заяві про роз`яснення рішення щодо роз`яснення судового рішення про те, які види земельного сервітуту встановлені судом, то така вимога не підлягає до задоволення. Резолютивна частина рішення Тисменицького районного суду від 20.05.2016р. встановлює один із видів земельного сервітуту, передбачених ст. 99 Земельного Кодексу України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви ОСОБА_1 про роз`яснення рішення Тисменицького районного суду від 20.05.2016р. у справі №352/1642/14-ц, яка підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 260-261, 271 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

заяву ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду задоволити частково.

Роз`яснити, що рішення Тисменицького районного суду від 20.05.2016р. у справі №352/1642/14-ц є підставою для розроблення позивачем технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди/ сервітуту, з подальшим/відповідним внесенням відомостей про наявні обмеження (сервітут) до територіальних органів Держгеокадастру для отримання витягу з ДЗК.

Роз`яснити, що рішення Тисменицького районного суду від 20.05.2016р. у справі №352/1642/14-ц є підставою для реєстрації позивачем встановленого судовим рішенням від 20.05.2016р. земельного сервітуту в Державному реєстрі речових прав.

В іншій частині заяви про роз`яснення судового рішення відмовити.

Ухвала, що постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Р.Р.Струтинський