Справа № 635/4869/20
Провадження № 2/635/2440/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 грудня 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області в складі суду:
головуючого судді Даниленко Т.П.,
за участі секретаря судового засідання Літінської Г.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання (перебування) : АДРЕСА_1 ;
відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання (перебування) : АДРЕСА_1 ;
відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання (перебування) : АДРЕСА_1 ;
відповідач: ОСОБА_5 , місце проживання (перебування) : АДРЕСА_1 ;
відповідач: Харківська товарна біржа, місце реєстрації: м. Харків, пр. Науки, 5,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Харківської товарної біржі про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності,-
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі- ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі- ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5 ), Харківської товарної біржі, в якому просить суд:
- визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідчений Харківською товарною біржею 22 серпня 1997 року, реєстраційний номер Н3-311, дійсним;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08.09.2020 провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено в судове.
В судовому засіданні позивач просив позовну задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі своїми процесуальними правами не скористалися, у судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили.
За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи, що судове засідання неодноразово відкладалось, відповідачі не виявили наміру скористатись своїми процесуальними правами, в судові засідання не з`являлися, відзив на позовну заяву не надали, беручи до уваги, що судом було вичерпано всі можливі способи щодо їх повідомлення про час та місце розгляду справи, а також те, що судом явка відповідачів обов`язковою не визнавалась, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.
Суд дослідивши надані суду докази, встановив наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 12,11,81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.
Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК).
Судом встановлено, що договір купівлі-продажу № Н3-311 від 22.08.1997, укладений на Харківській товарній біржі, про що 22.10.1997 внесено відповідний запис до реєстрової книги № 3 за реєстровим № 1041/1. Сторони повністю виконали умови договору: позивач передав відповідачам обумовлену в договорі купівлі-продажу грошову суму, а відповідачі в обумовлений строк звільнили квартиру, ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в ній.
Предметом вказаного договору купівлі - продажу є квартира АДРЕСА_3 .
Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 23.03.1999, що підтверджується копією паспорту, довідкою Липецької сільської ради Харківського району Харківської області від 03.08.2020 № 644, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 218945134 від 04.08.2020, копією будинкової книги.
З відповіді КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» № 446 від 06.08.2020 вбачається, що право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано вцілому за гр. ОСОБА_1 на підставі договору Н3-311 купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого 22.08.1997 на Харківській товарній біржі, про що 22.10.1997 внесено відповідний запис до реєстрової книги № 3 за реєстровим № 1041/1.
Позивач має намір реалізувати своє право власності шляхом розпорядження належним їй майном (житловим будинком), але не має такої можливості, оскільки згідно вимог чинного законодавства дійсність біржового договору повинна бути підтверджена рішенням суду. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом для захисту своїх прав та інтересів.
Відповідно до ст. 224 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В такому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Укладений на біржі договір не є фіктивним, спрямований сторонами на реальне настання певних правових наслідків.
ОСОБА_1 сплатив грошові кошти за квартиру, що є предметом договору купівлі-продажу Н3-311 від 22.08.1997, та прийняв її від ОСОБА_6 , від імені якого діяв по довіреності ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Таким чином, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, тому договір купівлі-продажу може бути визнаний дійсним в судовому порядку.
Відповідно до ч. 2. ст. 220 ЦК України (в редакції від 2003 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до ч.3. ст. 334 ЦК України (в редакції від 2003 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Відповідно до ст. 650 ЦК України (в редакції від 2003 року) встановлено, що особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України (в редакції від 2003 року) передбачено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції від 10.12.1991, що діяла і на момент укладення договору купівлі-продажу) біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.
За положеннями ст. 49, ст.128 ЦК УРСР (в редакції від 1963 року), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.
Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.
Відповідно до ст. 204 ЦК України (в редакції від 2003 року) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтєю 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд у відповідності з ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України може визнати такий договір дійсними.
Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом пов`язаний перехід до набувача відповідного об`єкта правомочностей, що складають зміст суб`єктивного права власності, права володіння, права користування та права розпорядження.
Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд
Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.
Статтею 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав.
Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.
Умовою визнання договору, який потребує нотаріального посвідчення, укладеним без такого є безповоротнє ухилення сторони від його посвідчення та втрата стороною можливості нотаріально посвідчити правочин, що узгоджується з правовою позицією Постанови Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України (№6-1288цс17 від 06.09.2017), де зазначено, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору, беручи до уваги повне виконання договору сторонами, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання дійсним спірного договору купівлі-продажу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 28, 119, 133-134,137,141, 175-177,ЦПК України, ч.2 ст. 220, ч.3. ст. 334, ст. 650, ч. 4 ст. 656 ЦК України від 2003 року, ст. 47, ст. 49 ЦК України в редакції 1963 року, ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 року, суд-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Харківської товарної біржі про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності - задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідчений Харківською товарною біржею 22 серпня 1997 року, реєстраційний номер Н3-311.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Харківський районний суд Харківської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 08.12.2020.
Суддя Т.П. Даниленко