Дата документу 08.12.2020 Справа № 321/404/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1828/20 Головуючий у 1-й інстанції: Кравченко Н.О.
Є.У.№ 321/404/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення відсотків за депозитним договором, пені та 3% річних,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) про стягнення 40 549 097,41 грн. Зазначав, що 11 грудня 2011 року у відділенні Банку, розташованому у місті Севастополі, АР Крим, сторонами було укладено договір № SAMDNWFD 300 «Вклад «Депозит плюс» на суму 42 350 доларів США на строк до 11 грудня 2014 року зі сплатою 9,5 % річних. По закінченні строку дії договору він неодноразово звертався до Банку із заявою про виплату депозитних коштів і передбачених договором відсотків, проте Банк належні йому кошти не виплатив, тому він у січні 2017 року звернувся до суду із відповідним позовом, який рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 05.06.2018 був задоволений, з Банка на його користь була стягнута сума депозиту та проценти, нараховані станом на 27.01.2017, у загальному розмірі 1 494 351, 60 грн.

Посилаючись на те, що до теперішнього часу Банк не повернув йому ні депозитні кошти, ні передбачені умовами договору проценти, просив суд на підставі ст.ст.625,1058,1060 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача проценти за депозитом за ставкою, передбаченою умовами договору, - 9 ,5% річних за період з 27.01.2017 по 07.03.2019, а всього за 761 день у розмірі 8 388, 2 доларів США, що за курсом НБУ становить 225 031, 08 грн., 3% річних за цей же період часу у розмірі 2 648, 91 доларів США, а також пеню за період з 11.12.2014 по 07.09.2019 за 1 181 день прострочення у розмірі 1 500 460, 50 доларів США, що за курсом НБУ становить 40 253 003,88 грн., а всього стягнути 40 549 097, 41 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача 50 000 грн. на відшкодування судових витрат із надання правничої допомоги.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 090 040, 07 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судові витрати в сумі 1 868,35 грн. 35 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що Банк не повернув вкладнику за його вимогою депозит, судовим рішенням в іншій справі на користь вкладника стягнута сума депозиту і передбачені договором проценти, нараховані станом на 26 січня 2017 року, отже позивач має право на отримання процентів, нарахованих на суму неповернутого депозиту за період з 27 січня 2017 року по 07 березня 2019 року тобто за 761 день за ставкою, передбаченою договором (9,5% річних), що становить 8 388, 20 доларів США, а за курсом НБУ на день пред`явлення позову - 208 789, 01 грн.

У зв`язку із простроченням Банку виконання грошового зобов`язання з повернення депозитних коштів на підставі ч.2 ст.625 ЦК України на користь вкладника підлягають стягненню 3% річних від суми депозиту за період з 27 січня 2017 по 7 березня 2019 року у розмірі 2 648, 91 доларів США, що за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення складає 65 933, 49 грн.

За порушення строків виконання грошового зобов`язання на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» з Банку на користь вкладника підлягає стягненню пеня в межах річного строку позовної давності у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення, що становить 32 755, 78 доларів США або 815 317, 57 грн. в гривневому еквіваленті.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат позивача із надання правничої допомоги, суд першої інстанції застосував принцип пропорційності і стягнув їх з Банку на користь держави пропорційно частці задоволених позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також відмови у задоволені стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 48 131,65 гривень. Вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На думку позивача, суд першої інстанції помилково застосував строки позовної давності до вимог про стягнення неустойки, оскільки позовна давність не поширюється на вимоги вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. Суд першої інстанції вірно встановив у рішенні, що пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання. Тож пеня, визначена Закону України «Про захист прав споживачів», є похідною вимогою від вимоги про повернення вкладу, а тому скорочені строки позовної давності до неї не застосовуються. Щодо витрат на правову допомогу позивач зазначив, що суд першої інстанції помилково застосував правила пропорційності, оскільки його вимоги повинні бути задоволені у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ПриватБанк» зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до вимог про стягнення пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання передбачений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України річний строк позовної давності. Правила п.2 ч.1 ст.268 ЦПК України на вимоги про стягнення пені не застосовуються, оскільки вказана норма права встановлює неможливість поширення строку позовної давності до вимог про стягнення вкладу та не допускає її іншого тлумачення, а саме щодо можливості її застосування до інших заявлених до банку вимог.

АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення процентів за ставкою депозитного договору та пені. Банк зазначає, що судом неправильно нараховані проценти на суму неповернутого депозиту, оскільки не враховано, що ОСОБА_1 в односторонньому порядку розірвав договір до закінчення його строку, отже у відповідності до ч.2 ст.1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються Банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. За період з 27.01.2017 по 03.05.2017 відсоткова ставка по вкладу на вимогу становила 1%, починаючи з 04.05.2017 по 07.03.2019 відсоткова ставка по вкладу «до запитання» складає 0,01%. Отже розмір процентів, які Банк має сплатити вкладнику становить за період з 27.01.2017 по 03.05.2017 - 111, 13 доларів США, за період з 04.05.2017 по 07.03.2019 - 7, 79 доларів США, а всього 122, 51 доларів США, що за курсом НБУ на час пред`явлення позов становить 3 244, 06 грн.

Стягуючи пеню у розмірі 32 766, 78 доларів США, що за курсом НБУ становить 815 317, 57 грн., суд першої інстанції, на думку Банку, не врахував принцип розумності і справедливості. Задоволений судом першої інстанції розмір пені очевидно спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконати основне грошове зобов`язання пеня перетворилася на несправедливе джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем. Посилаючись на вказані обставини, просив суд в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції скасувати, стягнути з Банка на користь ОСОБА_1 122, 51 долари США, що станом на 07.03.2019 становить 3 244, 06 грн., а також пеню у розмірі, що відповідає принципу розумності і справедливості. В іншій частині рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» від позивача ОСОБА_1 не надходив.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Банку на користь вкладника 3% річних, нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, сторонами не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В судове засідання ОСОБА_1 і його представники адвокати Никоненко О.О. і Никоненко І.С. не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується розпискою про отримання адвокатом Никоненко І.С. судової повістки 10.11.2020 та рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток ОСОБА_1 11.11.2020, адвокату Никоненку О.О. - 23.11.2020.

Адвокат Никоненко О.О. просив відкласти розгляд справи, пославшись на свою зайнятість в іншому процесі.

Позивач ОСОБА_1 і адвокат Никоненко І.С. причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів визнала причини неявки позивача і його представників у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті. Справа триалий час знаходиться в провадженні апеляційного суду. Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторін. Дата і час проведення останнього судового засідання узгоджувалися як із позивачем, так і з його представником адвокатом Никоненко І.С. у попередньому судовому засіданні. Доказів поважності причин неявки у судове засідання адвокат Никоненко О.О. суду апеляційної інстанції не надав.

За положенням ч.2 ст.272 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, вислухавши пояснення представника Банку, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а скарга АТ КБ «ПриватБанк» - задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Встановлено, що 11 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір № SAMDNWFD 300 вклад «Депозит плюс», на умовах: сума вкладу - 42 350 доларів США, строк вкладу - з 11 грудня 2013 року до 11 грудня 2014 року, відсоткова ставка на дату укладення вкладу - 9,5 ;% річних, особовий рахунок за вкладом - № НОМЕР_1 . Договір було укладено у відділенні банку, розташованому у м. Севастополі, АР Крим (а. с.7-11).

Позивач неодноразово звертався до банку з вимогою про повернення коштів з депозитного вкладу № SAMDNWFD 300, який був оформлений на території Автономної Республіки Крим, а 27 травня 2016 року надіслав банку письмову заяву про розірвання договору банківського вкладу та видачу суми вкладу з нарахованими відсотками за вкладом.

У зв`язку з відмовою банку повернути кошти, що зберігалися на депозитному рахунку вкладника, та передбачені договором відсотки, у лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми депозитного вкладу та процентів.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 депозитний вклад у розмірі 1 152 264,69 грн., відсотки у розмірі 342 087,60 грн.

Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року в частині вирішення вимог про стягнення відсотків за договором банківського вкладу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення відсотків за договором банківського вкладу задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором банківського вкладу № SAMDNWFD 300 від 11 грудня 2013 у розмірі 252 373,024 грн.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що вимогу про дострокове розірвання договору та видачу вкладу вкладник надіслав банку 27 травня 2016 року, отже станом на 27 січня 2017 року договір припинив свою дію. Розмір відсотків, стягнутих за вказаним судовим рішенням на користь вкладника складає 9 278,42 дол. США, що за курсом НБУ становило 252 373,02 грн.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Укладений сторонами договір не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неповного виконання зобов`язань після закінчення терміну його дії.

Ухвалюючи рішення про стягнення з Банку на користь вкладника 8 388, 2 доларів США, суд першої інстанції виходив із загальної відсоткової ставки 9,5% річних, передбаченої договором банківського вкладу.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що станом на 27 січня 2017 року договір банківського вкладу розірвано, що встановлено іншим судовим рішенням, умовами договору розмір процентів, які банк повинен сплачувати вкладнику по закінченні строку договору не визначено, а отже у відповідності до ч.2 ст.1070 ЦК України банк має сплатити вкладнику проценти у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до Наказу №7 від 05.01.2004 голови Правління Банку відсоткова ставка по вкладам «На вимогу» становила 1% річних. Комітетом управління активами і пасивами Банку рішенням від 25.04.2017 з 04.05.2017 відсоткова ставка по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті по рахунку «На вимогу» встановлена у розмірі 0,01% річних.

Відтак проценти за період після розірвання договору банківського вкладу у період з 27.01.2017 по 03.05.2017 повинні розраховуватися за ставкою 1% річних: 42 350 дол. США х 1% х 96 днів : 365 днів = 111, 39 дол. США. За період з 04.05.2017 по 07.03.2019 (672 дні) за процентною ставкою 0,01% річних: 42 350 дол. США х 0,01% х 672 дні: 365 = 7,80 дол. США. Загальна сума нарахованих процентів з 27.01.2017 по 07.03.2019 становить 119,19 дол. США.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі 761/26293/16-ц. Верховний Суд зазначив, що згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

За вказаних обставин судове рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з Банку на користь вкладника процентів на підставі ст.376 ЦПК України підлягає зміні, до стягнення підлягає сума відсотків, нарахованих за період з 27 січня 2017 по 07 березня 2019 року у розмірі 119,19 доларів США, що за курсом НБУ на день пред`явлення позову становило 3 197, 52 грн.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі №6-37цс16, від 01 червня 2016 року у справі №6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі №6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі №6-2128цс16.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини та необхідність стягнення з відповідача пені на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на спірні правовідносини строки позовної давності не розповсюджуються, є необґрунтованими.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України ).

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Виходячи з того, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, з відповідача підлягає до стягнення пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, що відповідає правовій позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Згідно зі статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах позовної давності за основною вимогою (постанова Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16).

Відповідно до правової природи пені позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що на час вирішення справи кошти банку позивачу не повернуті, а відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, позивач мав право на стягнення пені, нарахованої у межах річного строку позовної давності до звернення до суду.

За вказаних обставин доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції вимог ст. 268 ч.1 п.2 ЦПК України є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги Банку про те, що при визначенні розміру пені суд першої інстанції не врахував принцип розумності і справедливості, є обґрунтованими.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що цей розмір значно перевищує розмір збитків.

Так, пеня відповідно до перевіреного судом розрахунку наданого позивачем по договорам банківського вкладу (депозиту), які були укладені між сторонами згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 березня 2018 року по 19 березні 2019 року становить 32 755, 78 доларів США або 815 317, 57 грн. в гривневому еквіваленті.

Розмір відсотків, що підлягають стягненню з Банку на користь вкладника за двома судовими рішеннями складає 9 397,61 дол. США, що за курсом НБУ становить 255 570,54 грн. (9 278,42 дол. США, що за курсом НБУ становило 252 373,02 грн., + 119, 19 дол. США, що за курсом НБУ становило 3 197,52 грн. = 9 397,61 дол. США або 255570,54 грн.)

Задоволений судом першої інстанції розмір пені очевидно спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконати основне грошове зобов`язання пеня перетворилася на несправедливе джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем

Оскільки розмір пені значно перебільшує розмір простроченого зобов`язання, визначеного на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, та за цим судовим рішенням, суд апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 9 397,61 дол. США, що становить 255 570,50 грн., застосувавши принципи пропорційності, розумності та справедливості.

Сума пені підлягає визначенню у національній валюті України - гривні, оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу основного зобов`язання, а її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц).

Доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розподілі судових витрат є частково обґрунтованими.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених позивачем на правову допомогу, суд першої інстанції, застосувавши принцип пропорційності, стягнув такі витрати з Банку не на користь позивача, а на користь держави.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що правову допомогу у суді першої інстанції позивачеві надавав адвокат Никоненко О.О. на підстав ордеру серії ЗП №098516 (а.с.6).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач не надав суду ні розрахунків витрат, ні будь-яких інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин підстав стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи, суд першої інстанції не мав.

Отже судове рішення в частині розподілу судових витрат також не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню, а вимоги позивача про компенсацію судових витрат із надання правової допомоги - залишенню без задоволення за їх недоведеністю.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувало ся і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а апеляційну скаргшу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2020 року у цій справі в оскаржуваній частині змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», (місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського,1 «Д», ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) відсотки за договором банківського вкладу № SAMDNWFD 300 від 11 грудня 2013 року за період з 27.01.2017 року по 07.03.2019 року у розмірі 119,19 доларів США (сто дев`ятнадцять доларів США 19 центів), що за курсом НБУ на час пред`явлення позову становить 3 197,52 грн.(три тисячі сто дев`яносто сім гривень 52 коп.).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», (місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського,1 «Д», ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) пеню за період з 19 березня 2018 по 19 березня 2019 року у розмірі 255 570,50 грн. (двісті п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот сімдесят гривень).

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2020 року у цій справі в частині розподілу судових витрат скасувати.

Вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанов складено 09 грудня 2020 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська