ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9558/20 Справа № 200/8251/18 Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року по справі за позовом комунального підприємства Теплоенерго Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором про постачання теплової енергії, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року КП Теплоенерго Дніпровської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором про постачання теплової енергії.

Вказували, що між КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та відповідачем 15 жовтня 2003 року укладено договір №080720 про постачання теплової енергії. Згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради від 27 липня 2016 року № 28/12 «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» об`єктів і мереж теплопостачання», та згідно з актом приймання-передачі об`єктів і мереж теплопостачання позивач отримав засоби теплопостачання. В зв`язку з фактичним переданням функцій та засобів теплопостачання до позивача, КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» запропонував укласти тристоронню додаткову угоду до договору № 080720 від 15 жовтня 2003 року. Відповідно до додаткової угоди позивач є новою енергопостачальною організацією та набуває прав і обов`язків, належних енергопостачальній організації за основним договором. Впродовж опалювального сезону 2016-2017 років позивач надавав відповідачу послуги з теплопостачання об`єктів, але оплати за договором не надходило. За умовами договору від 15 жовтня 2003 року, споживач проводить остаточний розрахунок впродовж 5 днів після одержання рахунку, а енергопостачальна організація зобов`язана його направити споживачу не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Відповідач у спірному періоді відмовлявся від отримання рахунків.

Зазначали, що станом на 20 лютого 2018 року борг за надані в період з 01 листопада 2016 року по 31 березня 2017 року послуги становить: основний борг 6 684,71 грн., 3% річних 229,44 грн., інфляційні втрати 1 022,77 грн., всього на суму 7 936,92 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 7 936,92 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року позовні вимоги КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму заборгованості за послуги теплопостачання в розмірі 7 936 грн.92 коп., яка складається з: 6 684,71 грн. - сума основного боргу, 229,44 грн. - 3 % річних, 1 022,77 грн. - інфляційні витрати

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року, ухваленого Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська у цивільній справі за позовом комунального підприємства Теплоенерго Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором про постачання теплової енергії, залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року та відмовити в позові повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд не повідомив належним чином відповідача про розгляд справи; матеріали справи не містять факту про з`ясування судом думки позивача щодо заочного розгляду справи; рішення прийняте у спрощеному провадженні з порушенням процесуальних норм, які регулюють особливості відкриття провадження, процедурні та інші питання; договір від 15 жовтня 2003 року укладено не між позивачем та відповідачем, а між МКП Дніпропетровські міські теплові мережі та відповідачем, посилання на правонаступництво позивача є безпідставним; додаткову угоду, на яку посилається позивач, відповідач не укладав; докази надані позивачем не є належними; позивач не довів факту надання та споживання послуг.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, вона підлягає розгляду в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надавалися КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» по вул.Набережна Леніна, буд.19-а (офіс), про що свідчить копія договору №080720 від 15 жовтня 2003 року.

Згідно додаткової угоди від 27 вересня 2016 року до договору № 080720 від 15 жовтня 2003 року, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27 липня 2016 року №28/12 «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» об`єктів і мереж теплопостачання», КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради (нова енергопостачальна організація) набуло прав і обов`язків, належних енергопостачальній організації за основним договором.

Факт постачання відповідачу теплової енергії за вказаною в договорі адресою підтверджується актами прийому-передачі теплової енергії від 30 листопада 2016 року, від 31 грудня 2016 року, від 31 січня 2017 року, від 28 лютого 2017 року, від 31 березня 2017 року, рахунками від 30 листопада 2016 року, від 31 грудня 2016 року, від 31 січня 2017 року, від 28 лютого 2017 року, від 31 березня 2017 року, а також реєстрами актів виконаних робіт, від підписання якого відповідач відмовився, про що позивачем зроблена відповідна відмітка.

За умовами договору від 15 жовтня 2003 року (пункт 7.4.), споживач проводить остаточний розрахунок впродовж 5 днів після одержання рахунку, а енергопостачальна організація зобов`язана його направити споживачу не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим.

Відповідач свої зобов`язання з повної оплати послуг з теплопостачання не виконував та не виконує, у зв`язку з чим станом на 20 лютого 2018 року борг за надані в період з 01 листопада 2016 по 31 березня 2017 року послуги становить 6 684,71 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, а саме КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради надає відповідачу послуги з постачання теплової енергії, а відповідач, в свою чергу, має оплачувати вартість отриманих послуг відповідно до встановлених тарифів, обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України, є правомірними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

КП «Теплоенерго» є комунальним підприємством, заснованим Дніпропетровською міською радою з метою забезпечення територіальної громади міста тепловою енергією. Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 19 липня 2017 року № 24/23 «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» кредиторську та дебіторську заборгованість споживачів КП «Дніпровські міські теплові мережі» передано на баланс КП «Теплоенерго» виконавцем послуг є КП «Теплоенерго». Інформація про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації» було розміщено на офіційному веб-порталі в мережі Інтернет - dniprorada.gov.ua Дніпровської міської ради та у офіційному друкованому виданні «Наше місто».

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має права вимоги до відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що між ним з позивачем не існує договірних правовідносин, оскільки відповідний договір сторонами не укладався, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, повторного правового аналізу не потребують, оскільки були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що єдиною підставою для зняття споживача з реєстраційного обліку і припинення відповідних нарахувань є акт про відключення, який має бути затверджений відповідною комісією, а при відсутності зазначеного акта, відключення від системи централізованого опалення без дотримання відповідної процедури є самовільним.

У випадку, якщо відповідач не має наміру отримувати послуги з централізованого опалення, то відповідно до пунктів 26, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630) відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1706цс15. Пункт 25 Правил 630 встановлює, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Жодних даних про відключення офісу відповідача від централізованого опалення у встановленим законодавством порядку, матеріали справи не містять.

З урахуванням того, що договір про надання послуг з централізованого опалення не є розірваним, відповідач продовжує отримувати послуги з централізованого опалення, позивачем обґрунтовано нараховано заборгованість зі сплати отриманих послуг.

Встановивши вищезазначені обставини у справі на підставі ст.ст.19,20 Закону України «Про теплопостачання», ст.ст. 512,514,516,526,625,629 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.