ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8933/20 Справа № 201/7620/20 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О.С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року

по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України про встановлення факту, що ОСОБА_1 є жертвою психіатричних репресій,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2020 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України про встановлення факту, що ОСОБА_1 є жертвою психіатричних репресій.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 посилався на те, що у період з 23.07.2009р. по 03.08.2010р. заявник тричі проти власної волі опинявся у психіатричних закладах і двічі був примусово госпіталізований там. Факти незаконності примусової госпіталізації заявника, незаконності, як просто примусового перебування в таких закладах, так і госпіталізації без усвідомленої згоди, спільна діяльність, що була спрямована на поміщення завідомо психічно здорової людини в психіатричні заклади лікарів-психіатрів, службових осіб МВС України та судів встановлені такими остаточними судовими рішеннями:

Рішення ЄСПЛ від 26.02.15 р. у справі «Заїченко проти України № 2»;

Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 30.10.2017р. у справі №201/14962/17;

Постанова Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 19.12.2017р. у справі №203/4555/17;

Постанова Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 18.10.2018р. у справі №206/5058/18;

Постанова Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 11.06.2019р. у справі №206/2347/19;

Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 22.01.2018р. у справі №21/159/18.

Зазначена протиправна діяльність, зокрема, лікарів-психіатрів, здійснювалася від імені держави, оскільки вони медичної допомоги заявнику не надавали (й заявник її не потребував), й установи, де проти власної волі опинявся заявник, мали статус державних спеціалізованих установ.

Додатковим доказом репресивного характеру вказаної діяльності відносно заявника є застосування в складеному 08.10.2009р. Акті № 36 СПЕ словосполучення «непродуктивнеє рассуждательство», притаманного виключно радянській каральній психіатрії. Цей факт встановлений рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 13.08.2012р. у справі № 436/5194/12.

Усі зазначені обставини не підлягають новому доведенню за ст. 82 ЦПК України.

Законодавство України не передбачає ані самих психіатричних репресій, ані порядку встановлення факту їх застосування. Останнє згідно зі ст. 10 ЦПК України не може бути підставою для відмови судом у задоволенні вимоги цієї заяви

Передбаченої законодавством України компенсації за вказані репресії заявник досі не отримав, хоча право на таку компенсацію передбачено п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. При вирішенні даної справи суду слід також звернути увагу на відсутність досі встановлення мети психіатричного переслідування заявника.

Спір про право в даних правовідносинах відсутній, оскільки всі такі спори вирішені вищевказаними остаточними судовими рішеннями.

Отже, даний факт, від якого залежить виникнення та зміна цивільних прав заявника, включно з передбаченим п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, підлягає встановленню в порядку ст.ст. 315-319 ЦПК України.

Міністерство юстиції України має пряме відношення до даних правовідносин, оскільки:

1. Було представником України в ЄСПЛ у першій вказаній вище справі, було повинним застосувати за результатом її вирішення ЄСПЛ заходи загального та індивідуального характеру, але не зробило цього.

2. Психіатричні експертні заклади, куди потрапляв заявник, контролюються цим міністерством.

3. На це міністерство покладений контроль за місцями позбавлення свободи.

На підставі викладеного, просив встановити факт, що заявник є жертвою психіатричних репресій.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство юстиції України про встановлення факту, що ОСОБА_1 є жертвою психіатричних репресій - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

У відзиві Міністерство юстиції України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2» вказано, що 23.07.2009р. секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська.

Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1 , та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Із зали засідань міліція доправила ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні.

04.08.2009р. голова Красногвардійського суду надав міліції вказівки зібрати відомості про особу заявника, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоров`я. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, пов`язані із психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією заявника, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег.

06.08.2009р. місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 2 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.

14.08.2009р. міліція знову доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі.

Дану обставину стосовно доправлення міліцією ОСОБА_1 до психіатричної лікарні 14.08.2009р. та його затримання саме у межах процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення було чітко встановлено пунктом 18 рішення Європейського суду з прав людини «Заїченко проти України (№ 2)». Цим рішенням оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, постановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави - відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: (i) 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 19.12.2017р. у справі № 203/4555/17 за скаргою ОСОБА_1 визнано затримання ОСОБА_1 працівниками Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську 23 липня 2009 року незаконним.

У цій справі судом установлені аналогічні обставини щодо протиправної примусової госпіталізації ОСОБА_1 , досліджене рішення Європейського суду з прав людини «Заїченко проти України (№ 2)», яким установлено, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Національний суд дійшов висновку, що за вказаних вище обставин та з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року, затримання ОСОБА_1 23.07.2009 року в приміщенні Красаногвардійського районного суду м.Дніпропетровська після оголошення постанови про призначення експертизи та подальше доставлення до Красногвардійського РВ УМВС України в м.Дніпропетровську та до психіатричної лікарні, було проведено за відсутності підстав, передбачених нормами КУпАП.

Постанова Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 18.10.2018р. у справі №206/5058/18 за скаргою ОСОБА_1 визнано незаконним ухвалене 14 вересня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним.

Суд у цій справі встановив, що 14.09.2009 року міліція доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі. Дану обставину стосовно доправлення міліцією ОСОБА_1 до психіатричної лікарні 14.09.2009р. і його затримання саме у межах процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення чітко встановлено пунктом 18 рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№ 2)».

У п.п. 33-37 цього рішення зазначено, що 09.11.2009р. заявник ініціював у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська адміністративне провадження щодо психіатричної лікарні. Він вимагав визнання його госпіталізації і тримання у цій лікарні незаконними та відшкодування 500 000 грн (на той час ця сума становила близько 41 000 євро) моральної шкоди. 07.06.2011р. Жовтневий суд частково задовольнив позов заявника. Посилаючись зокрема на статтю 5 Конвенції, суд дійшов висновку, що поміщення заявника до лікарні 23 липня та 14 вересня 2009 року, а також тримання його у психіатричній лікарні з 23 до 24 липня та з 14 вересня до 8 жовтня 2009 року були неправомірними. Так, суд вважав, що відповідач діяв у порушення презумпції психічного здоров`я заявника. Більше того, зазначена лікарня мала право тільки на проведення судово-психіатричної експертизи осіб, які тримаються під вартою, тоді як заявник на час подій під вартою не тримався. Суд також зазначив, що хоча проведення експертизи заявника було призначено рішенням суду, лікарня могла відмовитися її проводити. Проте у задоволенні позову заявника у частині відшкодування моральної шкоди було відмовлено. 01.09.2011р. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд скасував вищезазначену постанову та закрив провадження у справі на тій підставі, що її не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. 11.10.2011 року Вищий адміністративний суд України повернув касаційну скаргу заявника на ухвалу від 01.09.2011р. як подану з порушенням процесуального строку. 14.11.2011р. Вищий адміністративний суд України повідомив заявника про його право подати нову касаційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку подання скарги.

В пунктах 100-103 рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 р. також визначено, що суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно з`явився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався. Більше того, Суд зауважує існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71). Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 до 24 липня та з 14 вересня до 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Відповідно, у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

Наведеним вище рішенням Європейського суду з прав людини було оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, постановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави - відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: (i) 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат.

На запит суду КП «ДКПЛ» ДОР» надало копію медичної картки стаціонарного хворого № 8854/2009. З цієї медичної картки видно, що 14.09.2009 року ОСОБА_1 був повторно доставлений співробітниками міліції до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня», для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи на підставі постанови Красногвардійського суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року, та був госпіталізований до першого психіатричного відділення, з зазначенням у медичній картці № 8854/09 стаціонарного хворого наступних даних: мета госпіталізації «судово-психіатрична експертиза», звідки поступив «з дому», госпіталізований без усвідомленої згоди «ні», госпіталізований в стаціонар - «в плановому порядку». Також відповідно до квитанцій від 14.09.2009р. у ОСОБА_1 співробітниками лікарні прийнято його особисті речі на збереження.

Згідно акту № 36 від 08.10.2009р. стаціонарної судово-психіатричної експертизи на випробуваному ОСОБА_1 , яка проводилась в період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року, комісія прийшла до висновку, що у зв`язку зі складністю випадку, неясністю клінічної картини, встановити діагноз та вирішити експертні питання у відношенні ОСОБА_1 не вбачається можливим, тому рекомендовано проведення повторної судово-психіатричної експертизи.

Також судом першої інстанції встановлено, що Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська приймаючи 23.07.2009 року в рамках справи про адміністративне правопорушення рішення про призначення ОСОБА_1 стаціонарної судово-психіатричної експертизи не вирішував питання щодо його примусового поміщення до вказаного закладу.

Тобто постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року було призначено експертизу у відповідності до статті 17, 20 КУпАП, але стаття чітко не передбачає позбавлення волі підекспертного, і суд не давав прямої вказівки відповідачу про позбавлення заявника волі внаслідок своєї постанови.

Крім того, лікарня має вичерпний перелік осіб, які можуть бути підекспертними при проведенні стаціонарної судово-психіатричної експертизи, а саме: підозрюваний, обвинувачуваний, підсудний, потерпілий, свідки, позивач й відповідач, але ніяк не особа, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, фактично ОСОБА_1 був госпіталізований до лікарні 14.09.2009р. без усвідомленої згоди за рішенням лікаря-психіатра, подальше його примусове утримання в лікарні здійснювали саме лікарі-психіатри.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 11.06.2019р. у справі № 206/2347/19 за скаргою ОСОБА_1 визнано незаконним ухвалене 23 липня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним.

Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 22.01.2018р. у справі №201/159/18 за скаргою ОСОБА_1 визнано незаконними дії щодо позбавлення ОСОБА_1 свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

Крім вказаних рішень національних судів, з Єдиного реєстру судових рішень установлено, що в липні 2019 року ОСОБА_1 вже звертався до суду, визначивши заінтересованою особою - Міністерство юстиції України, з аналогічною заявою - про встановлення фактів, з заявою про встановлення на вибір суду фактів, що «він є жертвою застосування до нього психіатричних репресій», «що він є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій», «що він є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування», «що він є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування», з метою реалізації права на отримання політичного притулку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2019р. по справі № 201/7557/19 його заяву задоволено, встановлено факт, що ОСОБА_1 є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування.

Додатковим рішенням суду від 17.12.2019р. відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 заяви в частині встановлення факту, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричних репресій; встановлення фату, що заявник є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій; встановлення фату, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування.

Рішення суду оскаржувало Міністерство юстиції України, а ОСОБА_1 оскаржив додаткове рішення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.06.2020р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2019р. і додаткове рішення цього ж суду від 17.12.2019р. скасоване і ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення залишено без задоволення.

Апеляційний суд, мотивуючи відмову у задоволенні цієї заяви виходив з такого.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2» встановлено, що 23.07.2009р. секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник ОСОБА_1 висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1 , та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Із зали засідань працівники міліції доправили ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні.

06.08.2009р. місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 02.09.2009р. Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.

14.09.2009р. міліція знову доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні.

Наведеним вище рішенням Європейського суду з прав людини було оголошено прийнятною скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, встановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави-відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: 5000,0 євро відшкодування моральної шкоди та 120,0 євро компенсації судових та інших витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, з урахуванням викладеного, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення (для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо)); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві ОСОБА_1 (у справі № 201/7557/19) було вказано, що від встановлення факту, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричних репресій залежить виникнення та зміна цивільних прав заявника, включно з правом на отримання політичного притулку.

У даній заяві, заявник, посилаючись на ті ж самі рішення, просить встановити той же факт - що він є жертвою психіатричних репресій, одна к іншою метою - отримання компенсацію як жертва психіатричних репресій - відшкодування шкоди, вибачення, недопущення подальших порушень права, реституція, сатисфакція.

Заявник вказував, що ця компенсація передбачена п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до 5. п. 5 ст. 9 Міжнародного пакта про громадянські і політичні права (ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 ) кожен, хто був жертвою незаконного арешту чи тримання під вартою, має право на компенсацію, якій надано позовної сили.

Згідно із п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97) кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Апеляційний суд у своєму рішенні по справі № 201/7557/19 чітко вказав, що вимоги заяви про встановлення факту, що ОСОБА_1 є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування з посиланням на порушення п. 1 ст. 5 Конвенції не можуть бути задоволені, оскільки факти незаконних примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні встановлені вищезазначеними судовими рішеннями національних судів, а рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» встановлено також порушення п. 1 ст. 5 Конвенції, порушення п. 8 Конвенції, стягнуто з держави-відповідача на користь ОСОБА_1 5000,0 євро відшкодування моральної шкоди, що визначені Європейським судом з прав людини достатньою сатисфакцією, що відновлює порушені права ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що факт, який знову просить установити заявник не відноситься до переліку фактів, які визначені ст. 315 ЦПК України, а фактично зводиться до вимог про чергове підтвердження вже встановленого рішеннями національних судів і рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2» факту незаконних примусових госпіталізації, тримання у психіатричній лікарні.

Твердження заявника про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам ОСОБА_1 у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, колегією суддів перевірено - вони спростовуються матеріалами справи.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова