№ 336/1667/20
пр. № 2/336/1687/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Петрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 30.03.2020 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що він звернувся до ОСОБА_2 з метою оформлення нею документів для працевлаштування громадян Індії для подальшої передачі документів у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз.

Його друг, громадянин Індії ОСОБА_3 , попросив позивача допомогти йому та шести його знайомим у цьому питанні, оскільки не знайшов відповідних спеціалістів у Індії.

Рекламу послуг (робіт) ОСОБА_2 позивач знайшов у соціальній мережі «Фейсбук» на її бізнес-сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_1 »/ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка знаходиться за відповідним посиланням.

На своїй бізнес-сторінці «Фейсбук» відповідач пропонує наступні послуги: «Підготовка пакета документів під робочу візу/карту Чехії (Україна, Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова….); підготовка документів під робочу візу в Литву (Україна, Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова…); підготовка документів під робочу візу Словаччини, Угорщини (Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова…); оформлення страхових полісів для виїжджаючих за кордон. Консультації. Працевлаштування. Оформлення робочих віз».

Також на бізнес-сторінці «Фейсбук» розміщені численні публікації відповідача із пропозиціями вакансій для працевлаштування до різних країн, в тому числі до Литовської Республіки.

Відповідачем на своїй бізнес-сторінці «Фейсбук» запропонована, окрім іншого, «підготовка пакету документів під робочу візу в Литву». Зазначаючи це, відповідач пропонує підготовку повного переліку документів для отримання довгострокової візи Литовської Республіки з метою працевлаштування (робочої візи). Підготовка таких документів та взаємодія із литовським роботодавцем потребують сторонньої професійної допомоги, тому він звернувся до відповідача, яка такі послуги пропонувала.

Звернувшись у телефонному режимі до ОСОБА_2 , позивач отримав від відповідача підтвердження щодо можливості оформлення всіх необхідних документів для працевлаштування громадян Індії для подальшої їх подачі у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз. Відповідач повідомила вартість робіт з оформлення (виготовлення) цих докумнетів та обіцяла надати готові документи протягом чотирнадцяти днів. Договору про надання послуг з працевлаштування відповідач укласти не пропонувала.

23.10.2019 р. позивач оплатив ОСОБА_2 із своїх особистих коштів 16 858,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій та платіжного доручення.

14.11.2019 р. він оплатив відповідачу із своїх особистих коштів 3268,00 євро, що еквівалентно 94739,32 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 р., про що нею була власноруч складена розписка.

Таким чином, відповідач отримала від позивача грошові кошти у загальному розмірі 111 597,32 грн.

Станом на 16.03.2020 р. ОСОБА_1 не отримав належного виконання відповідачем своїх зобов`язань. ОСОБА_2 надала йому непотрібні документи, які не передбачені візовою процедурою, а саме: проекти трудових договорів із громадянами Індії; заявки на отримання віз. Таким чином, відповідач не піготувала жодного необхідного документу, передбаченого візовою процедурою, не здійснила взаємодію із литовським роботодавцем, який мав надати та зареєструвати запрошення, чим унеможливила отримання національних віз у посольстві Литовської Республіки.

Отже, з вини відповідача, яка безпідставно отримала грошові кошти у розмірі 111597,32 грн., наразі неможливо отримати національні візи для громадян Індії з метою працевлаштування.

Посилаючись на ст.ст.1212, 1213 ЦК України, за позовом ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 111 597,32 грн., судовий збір та судові витрати.

Ухвалою від 06.04.2020 р. відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 22.05.2020 р.

22.05.2020 р. відкладено підготовче судове засідання на 30.07.2020 р. за клопотанням позивача на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України.

30.07.2020 р. відкладено підготовче судове засідання на 18.08.2020 р. за клопотанням представника відповідача на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України.

18.08.2020 р. закрито підготовче провадження, призначено судове засідання на 06.10.2020 р.

06.10.2020 р. розгляд справи відкладено на 26.11.2020 р. у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні у складі колегії суддів.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву просив її задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.167-173).

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, які викладені у відзиві на позов (а.с.150-153) та запереченнях на відзив (а.с.180-183).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 19.09.2019 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, одним із видів підприємницької діяльності є діяльність інформаційних агенств (КВЕД 63.91), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.11-12).

З жовтня 2019 р. по грудень 2019 р. ОСОБА_4 звертався до ОСОБА_2 для отримання послуг з консультативної допомоги щодо оформлення документів для громадян Індії з метою подальшої подачі ними документів у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз.

23.10.2019 р. ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 16858,00 грн., а 14.11.2019 р. передав відповідачу 3268 євро.

Вказані обставини визнаються сторонами та підтверджені наданими письмовими доказами (а.с.13, 14, 15, 19-44, 154-157).

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти, як безпідставно набуті, з посиланням на положення ст.ст.1212, 1213 ЦК України.

Разом з тим, ст.ст.202, 203, 205 ЦК України унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі (ч. 1 ст.205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Матеріали справи містять докази наявності численної переписки в мережі Інтернет через програму (мобільний застосунок) «Viber» протягом декількох місяців, між відповідачем та позивачем, де останній замовляв виконання роботи в електронному вигляді, а саме формування документів для отримання візи, отримував банківські реквізити відповідача, на які і перераховував кошти, а відповідач виконувала роботу.

В цій же роздрукованій з мережі Інтернет переписці зафіксована передача позивачеві контактів відповідача, надання через Інтернет позивачем зауважень, щодо замовленої роботи, узгодження порядку здачі-прийняття виконаних робіт, узгодження вартості робіт з позивачем.

Згідно зі ст. ст. 1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду, як джерело права.

Такий висновок ґрунтується на практиці Європейського Суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де ЄСПЛ вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Таким чином, розгляд справи у площині належного виконання взятих на себе обов`язків, виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод.

Так, загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Ст.1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обв`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Ч.1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ч.1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З огляду на положення частини п.1 ст. 207 ЦК України наявність у справі зазначених вище письмових документів (переписки між сторонами, неодноразовими перерахунками коштів, неспростованим листуванням щодо замовлення робіт, наявністю у позивача банківських реквізитів відповідача), вказують на існування між сторонами договірних правовідносин.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони за правочином не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-100цс15 від 03 червня 2015 р., №367/6344/16-ц від 05.08.2018р., від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини п.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19).

Аналізуючи фактичні обставин справи у сукупності з положеннями діючого законодавства, суд констатує неправильне визначення правової підстави позову позивачем, оскільки спір що виник між сторонами стосується виконання договору про надання послуг (ст.901 ЦК України), а тому є інститутом зобов`язального права, що унеможливлює задоволення позову.

На підставі ст.141 ЦПК України суд не стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення грошових коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Дмитрюк