Справа № 345/2313/20
Провадження № 22-ц/4808/1297/20
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої Томин О.О.,
суддів: Мелінишин Г.П., Горейко М.Д.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Миговичем О.М. 28 вересня 2020 року в м. Калуші у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Позов мотивовано тим, що відповідач по справі ОСОБА_1 являється його батьком. На даний час йому виповнилось 18 років і він навчається на І курсі Прикарпатського національного Університету ім. В. Стефаника денної (платної) форми навчання, а тому не має змоги працевлаштуватись. Матеріальної допомоги, яку надає мати недостатньо, адже вона передусім сплачує за навчання. Оскільки відповідач є працездатним, інших утриманців немає, просив стягувати з нього аліменти на свою користь на період навчання щомісячно у твердій грошовій сумі в розмірі по 2500,00 грн. щомісячно.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 28 вересня 2020 року позов задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 9 липня 2020 року і проводити протягом навчання, але не більше як до 23 років. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000,00 грн. витрат на правничу допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає його передчасним та необґрунтованим.

Так, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував того, що він являється інвалідом ІІІ групи у зв`язку з наявністю у нього захворювань, які пов`язані з ураженням опорно-рухового апарату і які позбавляють його можливості фізично працювати та отримувати додаткові джерела доходу. Єдиним джерелом його доходу є пенсія у розмірі 2054,40 грн. Таким чином стягнення аліментів у розмірі 1000,00 грн. позбавляє його засобів для існування, які складаються не тільки із продуктів харчування, одягу, а й ліків та витрат на комунальні послуги.

Посилається на те, що проживає із батьками, які також хворіють та отримують пенсію, яка являється джерелом його додаткового доходу, і основна частина якої витрачається на лікування.

В той же час, позивач по справі проживає із матір`ю, яка працює за межами України, що дозволяє їй пристойно заробляти. Так, тільки за період навчання з серпня 2019 року по червень 2020 року позивач сплатив за своє навчання 27000,00 грн., що більше за розмір його річної пенсії. При цьому, позивач проживає у Івано-Франківську, де й навчається, що свідчить про забезпечення житлом та відсутністю витрат на проїзд до місця навчання.

Зважаючи на наведене, вважає, що позивач не потребує від нього матеріальної допомоги, а ним в свою чергу було доведено, що у нього відсутня можливість сплачувати аліменти.

Просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду від 28 вересня 2020 року та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що відповідачем не надано жодних доказів неможливості працевлаштуватись, а посилання на стан здоров`я як на причину безробіття не обґрунтоване жодним документом. Крім того, твердження про роботу матері за межами України не підтверджене жодними доказами і є спробою перекласти обов`язок щодо утримання позивача виключно на неї. Вважає, що докази, подані апелянтом на підтвердження доводів апеляційної скарги не повинні прийматись судом в силу статті 83 ЦПК України. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Калуського міськрайонного суду від 28 вересня 2020 року без змін.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, батьками ОСОБА_2 являється ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження НОМЕР_1 (а.с. 3).

Згідно Довідки №437 від 15 червня 2020 року ОСОБА_2 навчається на І курсі напряму підготовки «Філологія» (французька мова і література) на платній формі навчання в ДВНЗ «Прикарпатський національний університет ім. В.Стефаника» (а.с. 7).

З копії Довідки, виданої солдату ОСОБА_1 вбачається, що він перебував на військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 , особовий склад якої входив до складу сил, що залучались та брали участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з 18 вересня 2015 року по 7 жовтня 2015 року (а.с. 26).

Згідно копії Довідки до акту огляду МСЕК №838126 від 11 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 присвоєно статус інваліда ІІІ групи з 11 березня 2020 року по квітень 2021 року. Зазначено, що йому протипоказана важка фізична праця (а.с. 27).

З копії Довідки ГУ ПФУ в Івано-Франківській області №2191 від 18 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні і отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи (а.с. 28).

Згідно копій Витягів з медичної карти стаціонарного хворого №8418 від 15 вересня 2017 року, №2127 від 7 березня 2018 року, №7654 від 16 липня 2019 року, №7800 від 6 вересня 2019 року та копії Виписки №5253 від 8 червня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні у Калуській ЦРЛ з 6 вересня 2017 року по 15 вересня 2017 року, з 27 лютого 2018 року по 7 березня 2018 року, з 29 травня 2018 по 8 червня 2018 року, з 2 липня 2019 року по 16 липня 2019 року та з 28 серпня 2019 року по 6 вересня 2019 року у зв`язку з наявністю у нього захворювань, які пов`язані з ураженням опорно-рухового апарату (а.с. 29, 31-34).

Із розрахунку сплати аліментів згідно виконавчого листа №2-5870/05 від 19 березня 2008 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 01.09.2020 року становить 32178,27 грн. (а.с. 37).

До апеляційної скарги апелянтом також долучено копію Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №5321 від 19 червня 2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 знаходився на лікуванні у Калуській ЦРЛ з 2 червня 2020 року по 19 червня 2020 року, копію Свідоцтва про хворобу №23 від 26 січня 2016 року, видане Військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_3 та копію Виписного епікризу від 26 січня 2016 року, виданого Військовим госпіталем, на підтвердження наявності захворювань опорно-рухового апарату (а.с. 48, 50-51).

Крім того, також долучено Довідку про склад сім`ї №467 від 19 жовтня 2020 року, згідно якої до складу сім`ї ОСОБА_1 входять його батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 , Довідку про доходи ОСОБА_4 №941987 від 19 жовтня 2020 року та копії виписок з медичних карток батьків (а.с. 52-59).

Задовольняючи частково позов та визначаючи розмір аліментів у сумі 1000,00 грн. щомісячно, суд першої інстанції врахував матеріальне становище сторін, інвалідність та стан здоров`я платника аліментів.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Відповідно до статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Виходячи зі змісту статті 182 СК України, до обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів відносяться: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 201 СК України передбачає поширення на відносини по утриманню між батьками і повнолітніми дочкою, сином норм статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу, які регулюють відносини по утриманню дитини.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

В постанові Верховного Суду від 06.08.2018 року у справі №748/2340/17 зроблено правовий висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81, частинами першою та другою статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Твердження апелянта про те, що за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем він не має можливості надавати матеріальну допомогу у розмірі визначеному оскаржуваним рішенням, є необґрунтованими.

Так, на підтвердження стану здоров`я позивач надав Довідку до акта огляду МСЕК №486 від 11 березня 2020 року, якою йому встановлено ІІІ групу інвалідності до квітня 2021 року. Зазначено, що йому протипоказана важка фізична праця. (а.с. 27). Однак, дана довідка не є достатнім доказом для висновку про те, що за своїм станом здоров`я позивач не має можливості утримувати свого сина, оскільки зазначені у ній рекомендації не забороняють йому працювати, а тому не існує перешкод для виконання ним обов`язку по утриманню свого повнолітнього сина, який продовжує навчання, у повному обсязі і сплати аліментів в розмірі достатньому для забезпечення можливості його нормального розвитку.

Доводи апелянта про його проживання разом із матір`ю та батьком, які хворіють, на правильність висновків суду першої інстанції також не впливають, оскільки апелянтом доказів на підтвердження здійснення ним будь-яких витрат на утримання батьків, придбання ним ліків чи інших предметів, необхідних для забезпечення їм нормальної життєдіяльності не надано. Крім того, як посилається апелянт у своїй апеляційній скарзі, його батько отримує пенсію у розмірі 3852,31 грн., а мати 3300,00 грн., які вищі за встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Голослівними є і посилання апелянта на те, що матір позивача працює за межами України та пристойно заробляє, у зв`язку з чим позивач не потребує від нього матеріальної допомоги, оскільки в порушення частини шостої статті 81 ЦПК України не підтверджені жодними доказами.

Що стосується долучених до апеляційної скарги доказів, слід зазначити, що такі судом не приймаються в силу частини третьої статті 367 ЦПК України, якою передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Так, згідно частин третьої, четвертої статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з додатків до відзиву та матеріалів справи, вказані докази до суду першої інстанції відповідачем до відзиву не долучались (а.с. 22-23), хоча були наявні у нього, а долучені при поданні апеляційної скарги (а.с. 44-46). Доказів неможливості подання суду першої інстанції долучених до апеляційної скарги документів з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_1 суду не надано.

Будь-які інші докази, які б підтверджували відсутність можливості відповідача сплачувати аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 28 вересня 2020 року - без змін.

Відповідно до частини другої ст. 136 ЦПК України судові витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 2 листопада 2020 року було частково задоволено клопотання апелянта про звільнення від сплати судового збору, ухвалено відстрочити йому сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн. до ухвалення апеляційним судом судового рішення, а тому з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави вказану суму судового збору.

Пунктом третім частини шостої статті 19 ЦПК України визначено, що справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства), є малозначними справами.

За приписами пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави 1261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн. 20 коп. відстроченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин
Судді: Г.П. Мелінишин
М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 9 грудня 2020 року.