ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/173/20 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 304010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Горби В.В.; представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Стадника В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/21745/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Регіональний сервісний центр МВС в Тернопільській області про визнання правочину недійсним, ухвалене суддею Братасюком В.М., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Регіональний сервісний центр МВС в Тернопільській області про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 в інтересах сім`ї було придбано автомобіль марки Тойота Кемрі 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 р.в., об`єм двигуна 2494 см.куб., тип пального - бензин. Даний автомобіль було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .

У вересні 2018 року він звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (в склад якого входив і вказаний автомобіль), проте 11.10.2018 року остання продала автомобіль родичу ОСОБА_3 без отримання згоди позивача.

Вважає, що відчуження автомобіля було здійснено виключно з метою його виключення з об`єктів спільної сумісної власності подружжя, котрі підлягають поділу.

Оскільки відповідачі спільно вчинили недобросовісно, і за змовою здійснили відчуження спірного автомобіля з метою уникнення поділу спільного майна подружжя, за відсутності згоди позивача, як співвласника транспортного засобу, просив суд визнати недійсним договір купівлі - продажу легкового автомобіля марки Тойота Кемрі 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 р.в., об`єм двигуна 2494 см.куб., тип пального - бензин, укладений 11.10.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.05.2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу легкового автомобіля марки Тойота Кемрі 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 р.в., об`єм двигуна 2494 см.куб., тип пального - бензин, укладений 11.10.2018 року між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У липні 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд вказаного заочного рішення.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.09.2019 року в задоволеннні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23.05.2019 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково прийшов до переконання про недобросовість контрагента ОСОБА_3 та визнав доведеним факт віджучення спірного транспортного засобу не в інтресах сім`ї ОСОБА_1 .

Вказує, що у практиці Верховного Суду, яка є результатом судових рішень ЄСПЛ визначена правова позиція, що при розгляді цивільних справ застосовується стандарт доказування "баланс ймовірностей", а тому суду першої інстанції у даній справі слід було застосувати саме його, а не критерій доведення "поза розумним сумнівом", оскільки застосування такого має місце лише в кримінальних провадженнях.

Звертає увагу на те, що 19.12.2011 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір безвідсоткової позики, згідно якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 280 000 грн., а вона зобов`язалася повернути таку ж суму грошових коштів в строк 5 років з моменту підписання позики.

Майно, яке використовувалось в інтересах сім`ї (спірний автомобіль), було придбане за кошти, отримані внаслідок укладення договору безвідсоткової позики від 19.12.2011 року.

У рахунок повернення боргу за договором позики, який було укладено в інтересах сім`ї, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 , належний їй автомобіль, таким чином виконавши зобов`язання за вказаним договором особисто.

Крім того, вважає, що своїм рішенням суд першої інстанції порушив права та інтереси добросовісного набувача майна ОСОБА_3 незалежно від того чи він є родичем подружжя, та в повній мірі не захистив інтереси позивача, оскільки реєстрація права власності за ОСОБА_3 не скасована і майно позивачем не витребовувалось.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Горба В.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 , апеляційної скарги не визнав, вважаючи її необґрунтованою та безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення. Висновки суду про недійсність договору купівлі - продажу легкового автомобіля марки Тойота Кемрі 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 р.в., об`єм двигуна 2494 см.куб., тип пального - бензин, укладеного 11.10.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без письмової згоди позивача, який перебував у шлюбі з продавчинею ОСОБА_2 , вважає такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Звертає увагу апеляційного суду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), відповідно до якого Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16. Велика Палата вказала на те, що укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому із співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав із посиланням на доводи, викладені у скарзі. Представник позивача ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнав, мотивуючи її безпідставністю та необґрунтованістю та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Інші учасники судового процесу, будучи належно повідомленими про розгляд справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, що, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що 29.04.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано легковий автомобіль марки Toyota, моделі Camry 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 року випуску, зареєстрований на ОСОБА_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 26.05.2012 року.

26.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (справа № 607/19330/18), у складі якого поділу підлягав легковий автомобіль марки Toyota, моделі Camry 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 року випуску, об`ємом двигуна 2494 см.куб., тип пального - бензин.

Станом на 17.10.2018 року згідно Витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів за ОСОБА_2 транспортні засоби не значаться .

З листа Регіонального сервісного центру МВС в Тернопільській області №31/19-Г-88а.з. від 19.10.2018 р. вбачається, що 11.10.2018 року відбулась перереєстрація вказаного автомобіля у зв`язку із втратою свідоцтва про реєстрацію.

Того ж числа даний автомобіль був перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу - ОСОБА_3 .

Згоди на відчуження транспортного засобу ОСОБА_1 не давав.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 31 Цивільного кодексу України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Ринкова вартість транспортного засобу Toyota Camry 2.5L, 2012 року випуску, з об`ємом двигуна 2494 см , середньорічним нормативним пробігом 24.8 тис. км. станом на 23.10.2018 року складає без ПДВ 427 380 грн., що стверджується довідкою про ринкову вартість транспортного засобу .

З врахуванням ціни автомобіля, договір про його відчуження виходить за межі дрібного побутового.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із нормою частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір купівлі - продажу легкового автомобіля марки Тойота Кемрі 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 р.в., об`єм двигуна 2494 см.куб., тип пального - бензин, укладеного 11.10.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд першої інстанції правильно виходив із тих обставин, що спірний правочин було вчинено за відсутності письмової згоди позивача, як співвласника транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам права та обставинам справи.

Окрім того, даний висновок суду першої інстанції відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), відповідно до якого укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому із співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушив права та інтереси добросовісного набувача майна ОСОБА_3 .

Не заслуговують на увагу апеляційного суду також твердження апеляційної скарги, що оспорюваний договір купівлі-продажу було вчинено у рахунок повернення боргу за договором позики, який було укладено в інтересах сім`ї, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 , належний їй автомобіль, таким чином виконавши зобов`язання за вказаним договором особисто. Такі доводи не мають правового значення для справи з урахуванням встановлених судом обставин укладення спірного правочину за відсутності письмової згоди позивача - другого з подружжя як співвласника майна.

Арґументи апеляційної скарги, що суд не захистив інтереси позивача, оскільки реєстрація права власності за ОСОБА_3 не скасована і майно позивачем не витребовувалось, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач таких вимог не заявляв і вони не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам права та обставинам у справі; підстави для його скасування в межах вимог, заявлених як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, у апеляційного суду відсутні.

Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, покласти на відповідачку ОСОБА_2 в межах сум, нею понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Відновити дію заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2019 року.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на відповідачку ОСОБА_2 в межах сум, нею понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2020 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Сташків Б.І.