ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 285/1265/18

провадження № 61-44858св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Сташківа Т. Б., та постанову апеляційного суду Житомирської області від 28 серпня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22 квітня 2011 року між нею та ОСОБА_2 поділено домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться на АДРЕСА_1 .

Вважає, що має право на виділ у натурі частки, яка складається з приміщення у домоволодінні і належить їй на праві спільної часткової власності.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд припинити право спільної часткової власності на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться на АДРЕСА_1 ; поділити в натурі вказане домоволодіння на два окремі домоволодіння з присвоєнням окремої поштової адреси будинку ОСОБА_1 ; визнати за нею право власності на частину будинку, що складається з веранди літ. «а», ґанку «№ 5», коридору 1-3, кімнати 1-4,

кімнати 1-5, сараю літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Г», 1/2 частку сараю літ. «Д», вбиральні літ. «К», 1/2 частки огорожі № 2, № 7.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю позовних вимог ОСОБА_1 . Суд вказав, що набрало законної сили рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2011 року, яким поділено спільне майно між співвласниками та виділено кожному з них в натурі частки із спільного майна, тому право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірне майно припинилось.

Також суд дійшов висновку про те, що присвоєння поштової адреси здійснюється місцевими органами містобудування та архітектури, тому підстави для задоволення позову в частині присвоєння будинку ОСОБА_1 окремого номеру відсутні.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 28 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня

2018 року - без змін.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норми процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 28 серпня 2018 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції і постанова апеляційного суду прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2011 року не виконано, строки для його виконання спливли, тому вказане рішення не має правового значення. З огляду на викладене вважає, що спір між сторонами є невирішеним.

Крім того, вказала на безпідставність розгляду судом першої інстанції справи у порядку спрощеного позовного провадження, що призвело до неможливості позивача надати додаткові докази у справі.

Також ОСОБА_1 зазначила, що судом апеляційної інстанції проігноровано її заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Позиція інших учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому послалася на безпідставність її доводів. Вказала, що судами першої та апеляційної інстанцій надано належну оцінку доказам, тому оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 8 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Поділено земельну ділянку та житловий будинок з надвірними спорудами, розташовані на АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Виділено ОСОБА_1 у приватну власність частину домоволодіння, що включає: веранду літ. «а», ґанок «№ 5», коридор 1-3, кімнату 1-4, кімнату 1-5, сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», 1/2 частку сараю літ. «Д», вбиральню літ. «К», 1/2 частку огорожі № 2, № 7, загальною вартістю 11 231 грн.

Виділено ОСОБА_2 у приватну власність прибудову літ. «а», кімнату 1-1, кухню 1-2, погріб № 6, навіс літ. «Ж», 1/2 частку сараю літ. «Д», убиральню «3», 1/2 частку огорожі № 1, № 2, № 7, колодязь, ґанок № 4, загальною вартістю 10 287 грн.

У місячний термін після набрання рішенням законної сили зобов`язано ОСОБА_1 закрити дверний отвір з приміщення 1-3 до приміщення 1-1, відкрити дверний отвір з приміщення 1-4 до приміщення 1-5.

Зобов`язано ОСОБА_2 закрити дверний отвір з приміщення 1-1 до приміщення 1-5.

Виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та надвірних будівель по 0,1250 га кожній, а також земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства площею по 0,1859 га кожній, які знаходяться біля належної їм частини житлового будинку згідно плану встановлення меж.

У задоволенні позовів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_6 , відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2011 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2011 року в частині поділу будинку, земельної ділянки та відмови у визнанні свідоцтва про право на спадщину недійсним скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 22 січня 2002 року і зареєстроване в реєстрі за № 5Д-160 державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Борисюк Л. М. на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на спадкове майно ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ будинку та земельної ділянки відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2012 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 відхилено.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2011 року скасовано, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2011 року залишено в силі.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України у цій же редакції Кодексу під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За приписами статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою та другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Установивши, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2011 року вже поділено спірне нерухоме майно та виділено його частки (поділено в натурі) кожному із співвласників, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про безпідставність вимог позивача щодо припинення права спільної часткової власності та поділу його в натурі.

Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що спір між сторонами є невирішеним.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт, визначається Інструкцією № 55 від 18 червня 2007 року, затвердженою в Міністерстві юстиції України 6 липня 2007 року № 774/14044 (далі - Інструкція).

Згідно із пунктами 1.2, 2.1, 2.2 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна проводиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Таким чином, присвоєння чи зміна поштових адрес об`єктам нерухомого майна є компетенцією органу місцевого самоврядування. ОСОБА_1 у позасудовому порядку цього питання не вирішувала, тому правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог щодо присвоєння домоволодінню ОСОБА_1 окремої поштової адреси.

Твердження заявника про безпідставність розгляду судом першої інстанції справи у порядку спрощеного позовного провадження відхиляються касаційним судом, оскільки дана справа не відноситься до тієї категорії справ, які мають розглядатися лише за правилами загального позовного провадження.

Крім того, ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження від 20 квітня 2018 року, в якій роз`яснено сторонам право подати заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, ОСОБА_1 отримала 26 квітня 2018 року і будь-яких заперечень щодо порядку розгляду справи від позивача не надходило.

Доводи ОСОБА_1 про те, що судом апеляційної інстанції проігноровано її заяву про відкладення розгляду справи, також відхиляються касаційним судом, оскільки суд розглядає справу за відсутності учасника у разі його належного повідомлення про судове засідання, за умови неявки без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 223 ЦПК України).

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки

(пункт 2 частини третьої статті 223 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції належним чином повідомлено ОСОБА_1 про судове засідання 28 серпня 2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, наявне у матеріалах справи. При цьому судом установлено, що до клопотання про повторне відкладення розгляду справи на іншу дату ОСОБА_1 не додала жодних доказів, які б підтверджували поважність причин неможливості прибуття у судове засідання. Крім того, заявник повторно не з`явилася у судове засідання суду апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги на законність судових рішень не впливають.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 28 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов