КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №362/3856/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/8041/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес-Транс» про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

30 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду

з вказаним позовом на обґрунтування вимог якого зазначив про те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем, звідки його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України.

При звільненні йому не було виплачено заробітну плату, а тому він просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 19 200,00 грн, компенсацію за невикористану відпустку - 4 072,60 грн, та середній заробіток за час затримки розрахунку - 66 179,75 грн.

Крім того, позивач просить зобов`язати відповідача повернути йому належним чином заповнену трудову книжку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 02 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

На його обґрунтування судом першої інстанції зазначено про те, що трудові права позивача щодо отримання ним заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 31 серпня 2017 року в розмірі 19 200,00 грн не були порушені відповідачем, а обставини на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження, оскільки позивач в зазначений період час був відсутній на робочому місці, що підтверджується матеріалами справи, а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Більш того, позивач не надав суду доказів про те, що він звертався до відповідача із заявами про виплату йому компенсації за всі невикористані дні відпустки за правилами ст. 116 КЗпП України, а тому у діях підприємства відсутня вина в невиплаті позивачу компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4 072,00 грн.

Відтак, у відповідача не виник обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 66 179,75 грн відповідно до ст. 117 КЗпП України, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Таким чином, судом встановлена відсутність на момент звільнення позивача заборгованість із заробітної плати, а тому права або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, відповідачем порушені не були.

Отже, суд першої інстанції, встановивши відсутність заборгованості по виплаті коштів перед позивачем, відмовляє в задоволенні вимог про стягнення грошових коштів, не виплачених при звільненні, середнього заробітку за весь період затримки.

Що стосується трудової книжки позивача, то відповідно до розписки, наданої ОСОБА_1 , останній 05 липня 2016 року отримав її власноручно для оформлення візи, про що також зазначено в приписі про усунення виявлених порушень №КВ1068/60/АВ/П.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засідання, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та не є такими, що ґрунтуються на законі, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

А відтак, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши думку учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах із відповідачем - ТОВ «Експресс-Транс» з 04 липня 2016 року, працюючи на посаді водія автотранспортних засобів, що підтверджується заявою позивача від 04 липня 2016 року та наказом ТОВ «Експресс-Транс» №35-к від 04 липня 2016 року ( а.с. 12, 13 ).

01 березня 2017 року до директора ТОВ «Експресс-Транс» звернулася завідувач складом ОСОБА_2 з доповідною запискою про те, що 01 березня 2017 року водій ОСОБА_1 не з`явився на робочому місці, про причини неявки не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідає, про що складено акт від 01 березня 2017 року ( а.с. 48, 50 ).

На підставі вищезазначеної доповідної записки відповідачем було видано наказ №01/03/2017 від 01 березня 2017 року про призупинення нарахування заробітної плати ОСОБА_1 та проведення внутрішнього службового розслідування ( а.с. 49 ).

11 квітня 2017 року позивачу було відправлено вимогу, в якій відповідач просив надати пояснення щодо причин відсутності ОСОБА_1 на роботі з 23 лютого 2017 року по 11 квітня 2017 року ( а.с. 46-47 ).

Незважаючи на це, позивач не з`являвся на робочому місці з 01 березня по 31 серпня 2017 року, що підтверджується відповідними актами

( а.с. 51-95 ), що також відображено в табелі обліку використання робочого часу ( а.с. 99-116 ).

І лише 31 серпня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням ( а.с. 14 ).

Факт припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем підтверджується наказом про припинення трудового договору

№112-к-Е-00000523 від 31 серпня 2017 року, відповідно до якого

ОСОБА_1 звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України ( а.с. 15 ).

Відповідно до розписки, наданої ОСОБА_1 , останній 05 липня 2016 року отримав трудову книжку для оформлення візи ( а.с. 117 ).

Суд апеляційної інстанції, із врахуванням положень ст. 43 Конституції України, ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, п. 20 постанови №13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що трудові права позивача щодо отримання ним заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 31 серпня 2017 року в розмірі 19 200 грн не були порушені відповідачем, а обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження, оскільки позивач в зазначений період часу був відсутній на робочому місці, що підтверджується відповідними актами, які наявні в матеріалах справи та яким була надана судом належна оцінка у відповідності до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідача із заявами про виплату йому компенсації за всі невикористані дні відпустки за правилам ст. 116 КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності у діях підприємства вини у невиплаті позивачу компенсації за невикористану відпустку, а відтак у відповідача не виник обов`язок виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до ст. 117 КЗпП України.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про те, що як вказано у приписі про усунення виявлених порушень від 24 квітня 2019 року, належна позивачу компенсація за 28 невикористаних днів відпустки утримана за відшкодування спричинених підприємству збитків ( а.с. 9-11 ).

При цьому, правочин з цього приводу, відповідно до положень ст. 204 ЦК України, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

Що ж до позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача повернути йому належним чином заповнену трудову книжку, то суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що відповідно до розписки, наданої ОСОБА_1 , останній 05 липня 2016 року отримав її власноручно для оформлення візи ( а.с. 117 ), про що також зазначено в приписі про усунення виявлених порушень №КВ1068/60/АВ/П ( а.с. 9-11 ).

Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставин та висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками місцевого суду стосовно установлених обставин справи, а також містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 47, 116, 117, 231, 233 КЗпП України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Суд другої інстанції також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті

6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес-Транс» про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та зобов`язання вчинити дії - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова