Справа № 755/6589/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

представника заінтересованої особи Служби безпеки України - Каменського К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні; Рада національної безпеки та оборони України; Служба безпеки України; Міністерство соціальної політики України, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, -

у с т а н о в и в:

13.05.2020 заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме:

встановити юридичний факт того, що вимушене переселення заявника ОСОБА_1 у листопаді 2014 року з тимчасово окупованої території Луганської області (м. Луганська) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької та Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, а також за сприянням фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року «Про застосування та персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що введено в дію Указом Президента України №126/2018 від 14 травня 2018 року;

встановити юридичний факт того, що неможливість заявником вільно здійснювати своє право власності щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганська) (житловим будинком АДРЕСА_1 та прилеглою земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на землю №804247, а також майном, що залишилось в цьому будинку, ТОВ «Тенері», як об`єктом права власності, що було зареєстроване і знаходилося на території м. Луганська на час початку тимчасової окупації), вільно займатися підприємницькою діяльністю, а також змушене підкорення заявника окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, підприємницьку діяльність тощо, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційної адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, а також за сприянням фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", що введено в дію Указом Президента України №126/2018 від 14 травня 2018 року.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що в 2015 році Російська окупаційна адміністрація «Луганська Народна Республіка» прийняла та опублікувала Кримінальний кодекс «Луганської Народної Республіки» (надалі - «ЛНР») та Податковий кодекс «ЛНР», якими встановлена кримінальна та адміністративна відповідальність за здійснення господарської діяльності без державної реєстрації, відповідальність за здійснення фінансово-господарської діяльності без реєстрації в «ЛНР» та без розрахункових та інших рахунків в державному банку «Луганської народної республіки», відповідальність за незаконне створення юридичної особи, незаконне підприємництво, ухилення від сплати податків та зборів тощо. Інформація про це є загальновідомою, оскільки розміщена у відкритому доступі на сайтах російської окупаційної адміністрації для всіх громадян України, які змушені перебувати чи проживати на тимчасово окупованій території України. В 2018 році Російська окупаційна адміністрація в місті Луганськ та на підконтрольній їй частині Луганської області прийняла закон «Про боротьбу з екстремізмом», за яким передбачена кримінальна відповідальність і передбачене позбавлення волі на строк 12 років і за це багато осіб вже відбувають покарання в «ЛНР», адже передбачається кримінальна відповідальність за будь-які дії, направлені на підтримку України, економічну діяльність в Україні, висловлювання проукраїнської позиції та засудження агресії РФ проти України. Заявник вказує, що став внутрішньо переміщеною особою, оскільки його змусили залишити, покинути своє місце проживання у результаті, а також з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини з боку злочинних угруповань, російських окупаційних адміністрацій, російських найманців на території населеного пункту, де заявник мешкав зі своєю родиною до початку проведення антитерористичної операції. Зазначене обставини є загальновідомими, оскільки факт захоплення населеного пункту - міста Луганськ (місця постійного проживання ОСОБА_1 ) визнаний правоохоронними органами України, а також даний населений пункт входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється (здійснювалася) антитерористична операція, який затверджений Кабінетом міністрів України, а зараз проводиться операція об`єднаних сил. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р, затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - Перелік). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р затверджено населені пункти, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до таких населених пунктів належить м. Луганськ. Внаслідок злочинних дій з боку незаконних воєнізованих формувань, російської окупаційної адміністрації, яка називає себе «ЛНР» на території населеного пункту (м. Луганськ), де ОСОБА_1 та його близькі мешкали до початку проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил, були порушені (і продовжують порушуватися) його особисті немайнові та майнові права, оскільки заявник та його родина зазнали втручання в особисте життя, втратили свій звичайний спосіб життя (соціальне оточення, роботу, побут), а також не можуть користуватися тим житлом, що належало ОСОБА_1 та родині на даній території. Внаслідок чого ОСОБА_1 був змушений разом з родиною залишити своє постійне житло, виїхати на територію, підконтрольну Україні, зазнати непередбачених додаткових витрат за свій власний рахунок, влаштовувати на новому місці свій побут, влаштовувати нове житло. Заявник вказує, що з 24 листопада 2014 року зареєстрований в АДРЕСА_2 , як внутрішньо переміщена особа. До вимушеного переїзду ОСОБА_1 , разом із сім`єю мешкав у м. Луганськ, мав у своїй власності приватний будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є також співвласником ТОВ «ТЕНЕРІ», яке було засновано ще в 2001 році та знаходилось в АДРЕСА_3. Персонал, обладнання, меблі та майно підприємства знаходилися на АДРЕСА_3 на підставі договору оренди приміщення, у зв`язку із бойовими діями в 2014 та 2015 роках в Луганській та Донецькій областях ОСОБА_1 позбавився можливості врятувати у повному обсязі свою власність ТОВ «ТЕНЕРІ». У подальшому така можливість була заблокована встановленням блок-постів та забороною з боку Російської окупаційної адміністрації у м. Луганську. ТОВ «ТЕНЕРІ» втратило сталі комерційні зв`язки та клієнтуру. Згідно Женевської Конвенції «Про захист зільного населення під час війни», заявник та персонал ТОВ «ТЕНЕРІ», підприємство ТОВ «ТЕНЕРІ» насильницьким шляхом (погрозою позбавлення волі та інших незаконних дій) були змушені дотримуватись та виконувати встановлене Російською окупаційною адміністрацією у Луганську (так зване «ЛНР») цивільне, податкове та кримінальне окупаційне законодавство «ЛНР». У зв`язку із вищенаведеними обставинами, заявник вимушений був виїхати з тимчасово окупованої території м. Луганська та має зараз статус «внутрішньо переміщеної особи». Також заявник позбавлений можливості вільно користуватись своїм майном та житлом у м. Луганськ, підприємством на тимчасово купованій території, вільно здійснювати там свою підприємницьку діяльність. Також, ОСОБА_1 на підставі положень Женевської Конвенції «Про захист цивільного аселення під час війни» від 12 серпня 1949 року був вимушений дотримуватись норм права, становлених російською окупаційною адміністрацією на окупований частині Луганської бласті, що називає себе «Луганська Народна Республіка». Метою встановлення вказаних фактів є визначення статусу заявника, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, та буде мати юридичні наслідки пов`язані з виникненням прав та обов`язків щодо отримання відповідних пільг, привілеїв та можливостей передбачених законодавством України, законодавством інших країн, міжнародним законодавством, а також шляхом притягнення до відповідальності країни - агресора та осіб, що підтримували та підтримують Російську агресію та окупацію Російською Федерацією півострову Крим та частини Луганської та Донецької областей України.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2020 року, відмовлено у відкритті провадження по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, Рада національної безпеки та оборони України, Служба безпеки України та Міністерство соціальної політики України про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2020 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2020 року, справу №755/6589/20 передано в провадження судді Марфіної Н. В..

Ухвалою суду від 02 вересня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами окремого провадження.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи Служби безпеки України - Каменський К. М. просив відмовити у задоволенні вимог заявника, пояснив, що вказані факти, які просить встановити заявник є загальновизнаними, та додатково встановлення не потребують, посилався на свої пояснення, які надані на адресу суду 29 вересня 2020 року.

Заінтересована особа - Рада національної безпеки і оборони України звернулась до суду з листом, відповідно до змісту якого, Рада національної безпеки та оборони України не може бути учасником цивільного процесу з огляду на відсутність у неї процесуальної правосуб`єктності, Апарат Ради національної безпеки та оборони України є державним органом, який здійснює поточне інформаційно - аналітичне та організаційне забезпечення діяльності Ради національної безпеки та оборони України.

Заінтересовані особи - Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, процесуальним правом подати письмові пояснення не скористались.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 293 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; усиновлення; встановлення фактів, що мають юридичне значення; відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; визнання спадщини відумерлою; надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України (а. с. 12)

24 листопада 2014 року Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації видано Довідку № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно якої, фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 зазначено як: АДРЕСА_2 (а. с. 14)

Згідно статті 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку Донецькій та Луганській областях; нормативно-правовий акт № 2268-VIII від 18.01.2018 року, окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Цілями державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб (стаття 4 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»).

Таким чином, вказаний Закон визначає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник та гарантії держави щодо захисту прав, свобод і законних інтересів фізичних осіб.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу -

окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Донецької області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення ОСОБА_1 з міста Луганськ відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією міста Луганськ.

При цьому, суд звертає увагу на те, що встановлення факту що має юридичне значення, а саме, того, що вимушене переселення ОСОБА_1 з міста Луганськ відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією міста Луганськ, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Встановлення факту того, що вимушене переселення ОСОБА_1 з міста Луганськ відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією міста Луганськ, має для заявника юридичне значення, оскільки встановлення даного факту пов`язане з виникненням прав та обов`язків щодо отримання відповідних пільг, привілеїв та можливостей передбачених законодавством України, законодавством інших країн, міжнародним законодавством, а також шляхом притягнення до відповідальності країни - агресора та осіб, що підтримували та підтримують Російську агресію та окупацію Російською Федерацією міста Луганськ.

За наведених обставин, суд вважає обгрунтованою вимогою заявника в частині встановлення юридичного факту про те, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, оскільки вимушене переселення заявника відбулось за місцем його реєстрації, яке є місто Луганськ.

Стосовно вимог заявника про встановлення юридичного факту того, що неможливість заявником вільно здійснювати своє право власності щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганська) (житловим будинком АДРЕСА_1 та прилеглою земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на землю №804247, а також майном, що залишилось в цьому будинку, ТОВ «Тенері», як об`єктом права власності, що було зареєстроване і знаходилося на території м. Луганська на час початку тимчасової окупації), вільно займатися підприємницькою діяльністю, а також змушене підкорення заявника окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, підприємницьку діяльність тощо, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційної адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, а також за сприянням фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", що введено в дію Указом Президента України №126/2018 від 14 травня 2018 року, суд вказує на те що такі вимоги не є фактами, що мають юридичне значення, та за певних умов можуть бути наслідком встановленого судом вимушеного переселення заявника з тимчасово окупованої території, тому в цій частині вимоги заявника є необгрунтованими, та такі, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 258, 259, 264, 265, 273, 293, 315, 316, 319, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні; Рада національної безпеки та оборони України; Служба безпеки України; Міністерство соціальної політики України, про встановлення фактів, що мають юридичне значення - задовольнити частково.

Встановити юридичний факт про те, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

В іншій частині заяви - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 08.12.2020 року.

Учасники справи:

Заявник - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Заінтересована особа - Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні (м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 27);

Заінтересована особа - Рада національної безпеки та оборони України (м. Київ, вул. П. Болбочана, 8);

Заінтересована особа - Служба безпеки України (м. Київ, вул. Володимирська, 33);

Заінтересована особа - Міністерство соціальної політики України (м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10).

Суддя -