Номер справи 623/4476/19
Номер провадження 2/623/176/2020
РІШЕННЯ

іменем України

14 січня 2020 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Винниченка П.П.

з участю: секретаря - Ардашевої Я.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом ОСОБА_1 до Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зняття арешту з майна, в якому зазначила, що вона, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Вирішили продати вказаний будинок, однак у нотаріуса отримала інформацію від 05.11.2019, з якої видно в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 01.06.2007 року за № 5054076 про накладення арешту на даний житловий будинок згідно постанови Ізюмського МРВ УМВС б/н від 01.06.2007 року, яка була винесена заступником начальника СО Ізюмського МРВ ГУМВС України в Харківській області майором міліції Скрипник Н.І. в рамках кримінальної справи, в якій позивач підозрювалась у вчинені злочину передбаченого ст. 357 ч. 1 КК України. Постановою старшого слідчого СВ Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області майора міліції Гречка В.М. від 18.12.2012 року закрито зазначене кримінальне провадження.

На підставі вищевикладеного, просила скасувати арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за №5054076.

До судового засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка, наявна в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 130 ЦПК України.

Треті особі до судового засідання також не з`явилися, про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчать поштові повідомлення з відмітками «19.12.2019 р. отримала дочка та дружина», наявні в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 130 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Ізюмського міськвиконкому 16.01.2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 25.11.2009 року № 1083, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належить на праві спільної сумісної власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис від 01.06.2007 року за № 5054076 про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , власником є ОСОБА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, номер інформаційної довідки 187485335 від 05.11.2019 року, зазначено, що арешт на даний житловий будинок накладено Ізюмською державною нотаріальною конторою згідно постанови Ізюмського МРВ УМВС б/н від 01.06.2007 року, власником якого є ОСОБА_1 .

Заступником начальника СВ Ізюмського МРВ ГУМВС України в Харківській області майором міліції Скрипник Н.І. була винесена постанова про накладення арешту на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності.

Постановою старшого слідчого СВ Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області майора міліції Гречка В.М. від 18.12.2012 року закрито зазначене кримінальне провадження.

За змістом ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» надав судам низку роз`яснень стосовно застосування законодавства при розгляді позовів про зняття арешту з майна. Право власності - це закріплена за власником можливість у межах, що допускаються законом, володіти, користуватися й розпоряджатися майном за своїм розсудом й у своєму інтересі (ст. 41 Конституції України).

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно розбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Захист права власності - це реакція на правопорушення, вчинена самим власником або уповноваженим на це державним органом, що привела до реституції, тобто, відновлення попереднього юридичного і фактичного стану речі. Як зазначено у частині 1 статті 15 ЦК України, особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Такими є передумови захисту і права власності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

У відповідності до вимог ст. 16 ЦК України, захист права необхідно вчинити шляхом припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення, тобто звільнити майно з-під арешту.

Право на самозахист свого права проголошено у статті 55 Конституції України. Як зазначено у частині 2 статті 19 ЦК України, способи самозахисту мають відповідати змісту порушеного права, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 5054076.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Головуючий суддя П. П. Винниченко