Номер провадження: 22-ц/813/986/20
Номер справи місцевого суду: 501/274/19
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеда С.М., Комлевої О.С.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13.06.2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області

- про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в котрих прсив суд визнання недійсним державний акт серії ІІІ-ОД №078650, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №175 від 31.12.1999 року, виданий ОСОБА_2 на підставі рішення Олександрівської селищної ради м. Іллічівська Одеської області від 20 жовтня 1998 року №16-ХХІІ.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_2 після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок та земельну ділянку площею 0.16 га, для ведення підсобного господарства та для обслуговування житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом приватного нотаріуса за № 232/02-14 від 06.10.2016 року йому відмовлено в видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування для встановлення належності майна в зявзку з тим, що призвище матері в паспорті ( ОСОБА_3 ) не збігається з призвищем в державому акті ( ОСОБА_4 ), і вказану помилку неможливо виправити шляхом внесення змін в державний акт.

Рішенням Іллічівського районного суду Одеської області від 13.09.2018 року встановлено факт належності ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення підсобного господарства та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , який видано 31.12.1999 року Олександрівською селищною радою м. Іллічівськ, Одеської області.

При присвоєнні земельній ділянці кадастрового номеру, в акт серії ІІІ-ОД №078650, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №175 від 31.12.1999 року, виданий матері зроблена не лише помилка у прізвищі власника.

Так, в рішенні Олександрівської селищної ради м. Іллічівська Одеської області від 20 жовтня 1998 року №16-ХХІІ передано безкоштовно у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку,господарчих споруд- 0,15 га та залишок більш 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства, а в державому акті зазначено , що землю передано для ведення підсобного господарства- 0,13 га. та для обслуговування житлового будинку , господарських споруд- 0,03 га. Ця помилка заважає йому виконати технічну документацію, присвоїти кадастровий номер земельнй ділянці та отримати витяг з Державного земельного кадастру для отримання спадщини.

Посилаючись на зазначене з посиланням на вимоги ст. 125,153 ЗК України позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області про визнання недійсним державного акту серії ІІІ-ОД №078650, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №175 від 31.12.1999 року, виданому ОСОБА_2 на підставі рішення Олександрівської селищної ради м.Іллічівська Одеської області від 20 жовтня 1998 року №16-ХХІІІ відмовлено повністю( 50-55).

В апеляційнй скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та прийняти постанову про задоволення позвних вимог посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання сторони не з`явилсь, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

До Одеського апеляійого суду ОСОБА_1 надав клопотання про відкладення справи у зв`язку з посиленням карантинних заходів.

Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 04.05.2020 № 343 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 Постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

На виконання Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" та відповідно до пункту 10 частини першої статті 152, частини п`ятої статті 153 Закону України "Про судоустрій і статус судів" Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 № 169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду.

Оскільки клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, призначеного на 26.11.2020, не містить викладу обставин, які б свідчили про неможливість позивача прийняти участь у судовому засіданні у зв`язку з запровадженням карантину особисто або із використанням власних технічних засобів поза приміщенням Одеського апеляційного суду, колегія суддів уважає, що відсутні підстави для відкладення розгляду справи за клопотанням позивача.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Із заяви вбачається, що причиною неявки до Одеського апеляційного суду є поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Колегія суддів не може визнати таку причину неявки в судове засідання поважною, відповідач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, тому зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України) колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Зазначена позиція відповідає й позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19).

В силу частини 2 статті 372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Відповідно до частини 5 ст.ст.268 ЦПК України, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

У зв`язку з цим та на підставі частини 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складання цього судового рішення є 30.11.2020 року.

АРГУМЕНТИ СТОРІН:

Апеляційна скарга мотивована тим, в порушення ст.4,5 ЦПК України районний суд помилково дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог та рекомендував захищати свої права в інший, більш ефективний спосіб так як площа земельної ділнки з рішенням Олександрівської селищної ради м.Іллічівська Одеської області від 20 жовтня 1998 року №16-ХХІІІ та державним актом не збігається.

На час видачі земельного акту діяв ЗК України в редакції 1992 року. Відповідно до ст.17 ЗК України та Інструкції про порядок складання,видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю , право колективної власності на землю право власності на землю і право постійного користування землею,договорів на право тимчасового користування землею ( в тому числі і на умовах оренди) та договорів оренди землі. Підставою видачі державного акту було рішення відповідної Ради, а не навпаки, а тому відомості повинні бути однакові. Проте в державному акті зазначена одна земельна ділянка, а не дві, котрі видані ОСОБА_2 .

Просить взяти до уваги правовий висновок Верховного Суду України щодо можливості оскарження державних актів без оскарження відповідного рішення або розпоряджень органів місцевої влади та самоврядування, що були підставою для їх дачі(постанова ВСУ від 04.08.2014 року у справі № 6-46цс14).

Невідповідність змісту державного акту на право власності спадкодавця обмежує його право на спадкування земельної ділянки котра належала на право власності його матері для встановлення меж земельної ділянки та присвоєння кадастрового номеру.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дйшла наступного.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог районний суд виходив з того, що позивачем не доведено, що державний акт виданий усупереч закону на час його видачі у 1999 році.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_2 (а с.7).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №078650, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №175 від 31.12.1999 року, ОСОБА_2 була власницею земельної ділянки площею 0,13 га - для ведення підсобного господарства, 0,03 га - для обслуговування житлового будинку, господарських споруд (а с.9).

Рішенням Іллічівського міського суду від 13.09.2018 року встановлено факт належності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку для ведення підсобного господарства та для обслуговування жилого будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який було виданого 31.12.1999 року Олександрівською радою м.Іллічівська Одеської області на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 13-14).

Згідно копії листа міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м.Чорноморську Головного управління Держгеодкадастру в Одеській області №0-15- 0.202-40/123-18 від 04.01.2018 року, підставою для відмови у наданні ПП «Примула» переліку обмежень у використанні земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є те, що розроблена технічна документація із землеустрою суперечить державному акту на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_2 , зареєстрованого 31 грудня 1999 року ПІ-ОД №07850, а також п. «г» ст.28 Закону України «Про землеустрій» (а.с.15).

Відповідно до архівного витягу із рішення №16-ХХІІІ четвертої чергової сесії Олександрівської селищної ради ХХІІІ скликання від 20 жовтня 1998 року, яким затверджено рішення виконкому про передачу у приватну власність земельних ділянок вбачається, що п.27 ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,016 га , АДРЕСА_1 рішення № 59 від 26.03.1998 року.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод.

У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року (справа № 6103 цс 12).

Відповідно до архівного витягу із рішення №16-ХХІІІ четвертої чергової сесії Олександрівської селищної ради ХХІІІ скликання від 20 жовтня 1998 року, яким затверджено рішення виконкому про передачу у приватну власність земельних ділянок вбачається, що п.27 ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,016 га , АДРЕСА_1 рішення № 59 від 26.03.1998 року( на підставі якого виданий Державний акт№ 175 від 31.12.1999 року з планом зовнішнії меж земельної ділянки( а.с.9-10).

Виникнення в особи права постійного користування на земельну ділянку пов`язується з відповідним юридичним фактом, а саме встановленням землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, а саме державного акта.

Встановлено, що на арк. 9 виготовленного державного акту на право постійного користування землею від 31.12.1999 року наявний опис меж здійснений землевпорядною організацією на земельну ділянку пл..0,16 гектарів, а саме: для ведення підсобного господарства- 0,13 га та для обслуговування житлового будинку-0.03 га , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 який знайшов своє відображення і в державному акті на право користування землею серії 111-ОД № 078650.

Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції від 22.06.1993, чинній на час прийняття рішення визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Частиною 1 статті 23 Земельного кодексу України (в редакції від 22.06.1993 та від 12.07.2000) визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Отже, виникнення в особи права постійного користування на земельну ділянку пов`язується з відповідним юридичним фактом, а саме встановленням землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, а саме державного акта.

Згідно з п. 1.7. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №28 від 15.04.1993, на земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки.

Відповідно до п. 1.6., 1.7. Положення про земельно-кадастрову інвентаризацію земель населених пунктів, затверджену наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №85 від 26.08.1997, призначенням інвентаризації земель населених пунктів є отримання даних для виготовлення технічної документації по оформленню документів, що посвідчують право власності або право користування земельними ділянками, які раніше були надані юридичним та фізичним особам. Обліковим об`єктом інвентаризації є земельна ділянка, що знаходиться у власності або користуванні юридичних та фізичних осіб.

Згідно з п. 2.2. Положення про земельно-кадастрову інвентаризацію земель населених пунктів, затверджену наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №85 від 26.08.1997, до відання виконавчих органів міських, селищних та сільських рад належить: затвердження технічних завдань на проведення робіт по інвентаризації земель; встановлення порядку, обсягу, черговості та строків проведення робіт по інвентаризації земель; погодження результатів закінченої інвентаризації в цілому і подання їх на затвердження відповідним радам.

Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі (далі - Інструкція), затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 04.06.1999р., визначено перелік документів, необхідних для виготовлення технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою, а саме:

- виписка з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільні правові угоди), рішення суду;

- технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта;

- журнал польових вимірювань (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності);

- кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки;

- збірний кадастровий план суміжних землевласників (землекористувачів);

- відомість обчислення площі земельної ділянки;

- відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки;

- експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем (п.1.16 Інструкції).

Відповідно до ч. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Абзацом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" № 3613-VI в редакції від 19.10.2016, визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" № 3613-VI в редакції від 19.10.2016, встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Відповідно до пункту 6 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005р. №5-рп/2005 суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом, соціальну спрямованість економіки.

Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону. Земельний кодекс України є одним із таких законів, норми якого встановлюють підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною діля Відтак з урахуванням встановлених обставин справи, висновок судів про те, що відповідач є належним землекористувачем даної земельної ділянки, а спірний державний акт від 12.02.2001 серія І-ТР №001696 на право постійного користування землею не підлягає визнанню недійсним, визнається касаційною інстанцією правомірним.

Доводи, викладені в апеляціній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення у справі, оскільки не спростовують встановлених судом обставин справи та ґрунтуються на переоцінці доказів.

Посилання на правову позицію Верховного Суду України, викладену Судовою палатою у цивільних справах у постанові постанова ВСУ від 04.08.2014 року у справі № 6-46цс14, колегія визнає неспроможними, оскільки районний суд дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено, що державний акт виданий усупереч закону на час його видачі у 1999 році.

Суд позбавлений можливості перебирати на себе функції відповідного органу щодо визначення площі земельної ділянки,відтак посилання позивача на те, що державний акт є недійсним в зв`язку з помилковим зазначенням в Державному акті площі земельної ділянки, судом першої інстанції законно відхилено, як безпідставне.

Керуючись ст. 367,368,374, 375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13.06.2019 року, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постановлено 30.11.2020 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

О.С.Комлева