КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Кирилюк Г.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Рудик О.Л.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

03 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Міністерства оборони України, 3-я особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 грн з Міністерства оборони України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію громадян» його було призвано на військову службу до військової частини пп В-0120.

Відповідно до наказу № 126 від 31 серпня 2014 року він приступив до виконання службових обов`язків.

З 31 серпня 2014 року його було відряджено в м. Артемівськ Донецької області у військову частину НОМЕР_1 , яка приймала участь у АТО. У цій військовій частині він виконував свої службові обов`язки до 17 жовтня 2014 року.

З листопада 2014 року у нього погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим 20 лютого 2015 року його було звільнено в запас.

Після чого він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання йому статусу учасника бойових дій. Згідно з випискою з протоколу № 7 від 10 червня 2015 року йому було відмовлено в наданні статусу учасника бойових дій.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року його позов до ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо оскарження відмови у визнанні учасником бойових дій задоволено частково, а саме визнано протиправним та скасовано протокольне рішення Івано-Франківського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Збройних Силах України № 7 від 10 червня 2015 року в частині відмови у наданні йому статусу учасника бойових дій та зобов`язано комісію повторно розглянути питання щодо надання йому такого статусу.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року залишено без змін. Зазначеною ухвалою встановлено, що рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 № 7 від 10 червня 2015 року в частині відмови у наданні йому статусу учасника бойових дій є необґрунтованим та безпідставним.

Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно незаконно відмовив йому у наданні статусу учасника бойових дій.

Протокольне рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 11 від 30 травня 2016 року було визнано протиправним та скасовано рішенням суду від 06 вересня 2016 року.

Відповідно до витягу з протоколу № 16 від 12 вересня 2016 року йому було надано статус учасника бойових дій за участь в АТО.

Вважає, що з вини Івано-Франківського обласного військового комісаріату комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Збройних Силах України йому з 10 червня 2015 року по 12 вересня 2016 року не надавався статус учасника бойових дій, а тому він був позбавлений пільг та грошових виплат, пов`язаних з таким статусом.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок.

Не погодившись із рішенням суду Міністерство оборони України подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що при його ухваленні про часткове задоволення позовних вимог позивача судом першої інстанції порушено норми, як матеріального, так і процесуального права. При цьому зазначали, що цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку та вини заподіювача. В позовній заяві відсутнє висвітлення в чому саме полягає порушення прав позивача, яке вчинило Міністерство оборони України. В матеріалах справи відсутні документи, які підтвердили б факт вчинення посадовою чи службовою особою Міністерства оборони України незаконних дій чи бездіяльності у відношенні до позивача. Крім того, вказували, що відсутні підстави для застосування приписів ст. 1167 ЦК України, оскільки зазначена стаття регулює правовідносини, які виникають з наявності вини одного суб`єкта перед іншим. Вину Міністерства оборони України жодним документом не підтверджено. Отже, між Міністерством оборони України та позивачем жодних правовідносин щодо встановлення останньому статусу учасника бойових дій не виникало, а Міноборони не допущено жодних протиправних дій чи бездіяльності стосовно позивача. Вважають, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у справі. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

На апеляційну скаргу Міністерства оборони України позивач ОСОБА_1 подав відзив, в якому вказав про її безпідставність. З приводу доводів апеляційної скарги щодо неналежного відповідача Міністерства оборони України, то зазначив, що він вважає Міністерство належним відповідачем, оскільки раніше він звертався з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 та Державної казначейської служби, але в позові йому було відмовлено з посиланням на те,що обов`язок держави відшкодувати завдану військовослужбовцю моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України. Інші заперечення та доводи аналогічні позовним вимогам.

Третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 у визначений ухвалою суду строк, не скористалися процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання призначене в приміщенні Київського апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 не з`явились.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_1 та третьої особи Івано-Франківського обласного військового комісаріату в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлені, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з Міністерства оборони України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок держави відшкодувати завдану військовослужбовцю моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права дивлячись на таке.

Судом встановлено, що на виконання Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію громадян» ОСОБА_1 було призвано на військову службу до військової частини пп В-0120.

Відповідно до наказу № 126 від 31 серпня 2014 року ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків. З 31 серпня 2014 року позивача було відряджено в м. Артемівськ Донецької області у військову частину НОМЕР_1 , яка приймала участь у АТО. З листопада 2014 року у позивача погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим 20 лютого 2015 року його було звільнено в запас.

ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою про надання йому статусу учасника бойових дій.

Згідно з випискою з протоколу № 7 від 10 червня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено в наданні статусу учасника бойових дій.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо оскарження відмови у визнанні учасником бойових дій задоволено частково, а саме визнано протиправним та скасовано протокольне рішення Івано-Франківського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Збройних Силах України № 7 від 10 червня 2015 року в частині відмови у наданні йому статусу учасника бойових дій та зобов`язано комісію повторно розглянути питання щодо надання йому такого статусу (а.с. 18-21).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року залишено без змін (а.с. 22-24).

Зазначеною ухвалою встановлено, що рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 № 7 від 10 червня 2015 року в частині відмови у наданні йому статусу учасника бойових дій є необґрунтованим та безпідставним.

Протокольним рішенням комісії Івано-Франківського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Збройних Силах України від 30 травня 2016 року № 11 повторно відмовлено позивачу у наданні статусу учасника бойових дій.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року протокольне рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 11 від 30 травня 2016 року визнано протиправним та скасовано та зобов`язано комісію повторно розглянути питання щодо надання позивачу такого статусу (а.с. 25-27).

Відповідно до витягу з протоколу № 16 від 12 вересня 2016 року ОСОБА_1 було надано статус учасника бойових дій за участь в АТО.

Звертаючись до суду за захистом порушеного права, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача Міністерства оборони України зводитись до того, що моральна шкода була йому спричинена в результаті прийняття двох незаконних рішень комісією Івано-Франківського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Збройних Силах України щодо надання йому статусу учасника бойових дій. Протиправність зазначених рішень встановлена судовими рішеннями. Саме через незаконні рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 він був позбавлений тривалий час не тільки пільг для учасника бойових дій, а й пільг для інвалідів війни, серед яких є і лікування, і оздоровлення, що завдано шкоду його здоров`ю, оскільки він став інвалідом.

Відповідно до частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Статтею 3 ЦК України закріплено загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із положеннями статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною третьою статті 312 ЦК України не вважаються примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншими рішеннями суду, а також робота чи служба відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Статтею 4 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» будь-яку службу військового характеру (b), будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства (c), будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків (d) виключено зі сфери примусової праці.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Згідно з частиною третьою цієї статті військовий обов`язок включає, зокрема, призов на військову службу.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частини перша, друга, третя статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,N 691, Постанова Кабінету Міністрів України № 691 від 08 вересня 2015 року «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України є органом військового управління, призначеним для виконання функцій з управління в межах його компетенції.

Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (стаття 10 Закону України «Про оборону України», стаття 3 Закону України «Про Збройні Сили України», пункт перший Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 730). Діяльність Міністерства оборони України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Системний аналіз норм статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЦК України та ЦПК України свідчить про те, що процедура присудження та сплати відшкодування заподіяної військовослужбовцям моральної шкоди окремим законом не встановлена.

Частиною другою статті 1167 ЦК України до підстав відповідальності за завдану моральну шкоду незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала належить випадки: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.

З матеріалів справи убачається, що позивачу встановлено 3 групу інвалідності і він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивач був позбавлений тривалий час не тільки пільг для учасника бойових дій, а й пільг для інвалідів війни, серед яких є і лікування, і оздоровлення, що завдано шкоду його здоров`ю, оскільки він став інвалідом.

З огляду на таке, є відсутньою така складова цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача - дія чи бездіяльність, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода, а тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України.

У даному випадку з наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що порушення були допущені службовими особами Івано-Франківського обласного військового комісаріату. Водночас позивач при пред`явленні позову помилково ототожнив дії службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 із діями службових осіб Міністерства оборони України. Міністерством оборони України не приймались будь-які рішення щодо позивача.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

А тому, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: