Справа №265/6853/19
Провадження №2/265/336/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого суді - Копилової Л.В.

за участю секретаря судового засідання Куксенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Четверта маріупольська державна нотаріальна контора,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що з травня 2010 року вона проживала однією сім`єю і вела спільне господарство, як чоловік і дружина з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 був зареєстрований у домоволодінні АДРЕСА_1 , яке належало йому. Після його смерті у встановлений законом строк вона, як спадкоємець четвертої черги спадкоємців за законом, 25 вересня 2019 року подала заяву про прийняття спадщини до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори. Там від нотаріуса їй стало відомо про подання 20 листопада 2019 року відповідачем ОСОБА_2 аналогічної заяви про прийняття спадщини. Потім вона звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_3 , в ході розгляду якого їй стало відомо про існування заповіту померлого, складеного 25 березня 2014 року на ім`я відповідача та його зміст.

Вказує на те, що ОСОБА_3 у 2014 році будучи тяжко хворою людиною, в силу важкого захворювання, тривалого курсу лікування, прийому медикаментів і інвалідності ІІ групи, а також щоденного поганого самопочуття не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними і взагалі заповіт підписаний по іншому, ніж документи, які підписані спадкодавцем в той період часу. ОСОБА_3 з 01 грудня 1993 року мав ІІ групу інвалідності і був непрацездатним в зв`язку з наслідками важкої черепно-мозкової травми, отриманої в 1984 році, оскольчатим переломом лівого стегна у 1988 році і двох ішемічних інсультів. Внаслідок тяжких хвороб ОСОБА_3 постійно потребував догляду і сторонньої допомоги, яку йому надавала з травня 2010 року тільки вона, тобто протягом останніх 8 років. Саме з 24 липня 2011 року ОСОБА_3 тяжко захворів, що спричинило подальше ускладнення і погіршення його стану здоров`я, тому вона вимушена була звертатися до лікарів за медичною допомогою, викликала йому бригади швидкої допомоги для госпіталізації до лікарні № 5, оскільки фактично самостійно він пересуватися не міг, не міг розмовляти через захворювання ішемічного інсульту в басейні лівої середньої мозкової артерії з елементами моторної афазії, гіпертонічної хвороби, кризового перебігу та самостійно обслуговувати себе не міг, а 08 лютого 203 року був госпіталізований до лікарні швидкої медичної допомоги м.Маріуполя в зв`язку з розлитим гнійнофібріозним перитонітом (перфоративною виразкою шлунку). Після цього, він проходив лікування амбулаторно в поліклініці № 4 м.Маріуполя, де також вона за ним доглядала, купувала медичні препарати і забезпечувала його лікування. До вказаного погіршення здоров`я ОСОБА_3 в зв`язку з травмою голови та ішемічного інсульту, не усвідомлюючи значення своїх дій і не керуючи ними, вже мав місце випадок підписання ним 08 грудня 2009 року договору дарування житлового будинку сторонній особі ОСОБА_4 , який в подальшому було розірвано судом. В житловому будинку АДРЕСА_1 , який ОСОБА_3 заповів відповідачеві, вони з померлим проживали сім`єю з травня 2010 року по день його смерті, облаштовували його, здійснювали в ньому ремонті роботи, а на присадибній ділянці висаджували дерева та рослини. ОСОБА_3 постійно говорив, що цей будинок залишиться їй та її онуці - ОСОБА_5 , 2009 року народження, яку померлий вважав своєю онукою і ніколи нікому не розповідав про те, вже заповів своє майно сторонній людині відповідачу ОСОБА_2 . Відповідач увесь час проживав окремо, вона ніколи його не бачила і не бачила його спілкування з померлим, будь-якої допомоги ОСОБА_2 померлому не надавав, участі в його житті не приймав, після смерті також не брав участі в його похованні, так як цим питанням займалася тільки вона і навіть не знає, де похований ОСОБА_3 .

Оскільки в період з 08 вересня 2018 року (смерті ОСОБА_3 ) і до дня її звернення в нотаріальну контору 25 вересня 2018 року, про існування оспорюваного заповіту їй не було нічого відомо, просить суд поновити їй строк звернення до суду із вказаним позовом та визнати недійсним заповіт, складений 25 березня 2014 року ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 жовтня 2019 року за клопотанням позивачки забезпечено позов по даній справі та заборонено Четвертій маріупольській державній нотаріальній конторі здійснювати нотаріальні дії щодо спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2019 року відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2019 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2020 року задоволено клопотання позивачки та її представника і призначено по даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3

06 листопада 2019 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив, в якому він заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_3 дійсно був хворою людиною, хворів, однак докази надані позивачкою не підтверджують того, що він в момент підписання заповіту 25 березня 2014 року абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

22 листопада 2019 року позивачкою ОСОБА_1 подано до суду відповідь на відзив, в якій вона категорично не згодна з наданим відзивом, так як відповідач вводить суд в оману, а доводи, наведені ним не відповідають дійсності. Вказує, що відповідач увесь час проживав окремо від ОСОБА_3 , ніколи ні вона, ні інші свідки (сусіди, друзі, рідні люди, родичі) не бачили, щоб він спілкувався з ОСОБА_3 , ніякої допомоги йому не надавав, участі в житті не брав, не займався похованням і не знає, де похований ОСОБА_3 . Це все робила вона. Доказів оренди гаражу у ОСОБА_3 відповідачем суду не надано. ОСОБА_2 вказував, що дійсно у ОСОБА_3 був перший та другий інсульт, його мова була порушена, а при виписці - покращилася, однак звертає увагу на те, що в медичних документах не вказано, що ОСОБА_3 повністю одужав і що у нього немає порушення мови, оскільки після інсульту людина не може повністю відновитися. При цьому відповідач підтверджує ті факти, що ОСОБА_3 після інсульту не одужав та неодноразово звертався до лікарів зі скаргами на постійний головний біль, запаморочення, слабкість, а це все може вказувати на те, що саме відповідач ОСОБА_2 міг скористатися тяжким станом ОСОБА_3 і в цей момент привести його до нотаріальної контори, де той, не розуміючи значення своїх дій та наслідків, приймаючи медичні препарати від захворювань, поставив підпис на заповіті, складеному на користь відповідача. Хоча вона протягом тривалого часу була дружиною померлого та разом з ним за спільні грошові кошти здійснювала ремонтні роботи будинку і оплачувала комунальні платежі. ОСОБА_3 не міг говорити ОСОБА_2 про те, що вона могла «тиснути на нього, щоб той склав заповіт на онуку», оскільки цього ніколи не було, бо вони обоє любили та поважали один одного, планували офіційно одружитися та разом проживати в старості. З моменту їх знайомства по день смерті ОСОБА_3 усі їх родичі вважали його її чоловіком. Водночас, ніхто ніколи не бачив відповідача і ніхто навіть не чув про те, що він орендує гараж у дворі будинку АДРЕСА_1 та займається там підприємницькою діяльністю. Свідки, про яких вказує відповідач є його родичами, тому є заінтересованими особами. Померлий ОСОБА_3 мав рідного сина, однак ніколи не називав його «непутьовим». Насправді, ОСОБА_3 був тяжко хворою людиною, інвалідом ІІ групи,переніс 2 інсульта та інші тяжкі хвороби, мав черепно-мозковутравму, постійно приймав ліки та звертався за медичною допомогою зі скаргами на

погіршення стану здоров`я, тому в такому тяжкому стані ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, що є підставою для визнання складеного ним заповіту на користь відповідача, недійсним.

При розгляді справи позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 повністю підтримали доводи, наведені у позовній заяві та просили суд її задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 позовні вимоги не визнали та просили суду відмовити в їх задоволенні, з підстав наведених у відзиві.

ОСОБА_2 пояснював суду, що в період з 2007 по 2010 рік він орендував у ОСОБА_3 гараж, ремонтував там автомобілі. ОСОБА_3 відносився до нього як до сина, а свого сина називав «непутьовим». Тому він і склав заповіт на його ім`я, однак просив його нікому не повідомляти про це. Однак, про наявність такого заповіту знала його сім`я. В день посвідчення заповіту померлий був абсолютно адекватною людиною, розумів значення своїх дій і міг керувати ними.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Постнова О.М. на розгляд справи до суду не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність та письмові пояснення по суті справи. Відповідно до яких пояснила суду, що 25 березня 2014 року ОСОБА_3 відвідав державну нотаріальну контору з приводу оформлення заповіту. Після роз`яснення нотаріусом йому вимог діючого законодавства України щодо вчинення вказаної нотаріальної дії, чітко пересвідчившись у волевиявленні заповідача, яке було вільним і відповідало його волі, він усвідомлював значення своїх дій, керував ними і не перебував під чиїмось тиском, був переконаний, що готовий скласти заповіт. Нотаріус склав проект заповіту так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус на прохання ОСОБА_3 записав заповіт з його слів. Склав за допомогою загальноприйнятних технічних засобів проект заповіту о 13 год. 55 хв. Після прочитання вголос та підписання особисто ОСОБА_3 , розбірливо та каліграфічним почерком, складений заповіт, після встановлення особи заповідача за його особистим паспортом, переконавшись у дієздатності заповідача, нотаріус о 14 год. 05 хв. посвідчив заповіт на нотаріальному бланку серії ВТР №662801 та зареєстрував заповіт у Спадковому реєстрі. ОСОБА_3 неодноразово відвідував державну нотаріальну контору, так як мав пільгу на вчинення будь-якої нотаріальної дії. Мав охайний вигляд, був стриманий, підозр щодо неврологічної хвороби у нього не було. Просить відмовити у задоволенні позову з наведених підстав.

З`ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши докази по справі на підтвердження вказаних обставин, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6 том № 1).

Причиною його смерті стала атеросклеротична хвороба, набряк головного мозку та легень (а.с.6 том № 1 зворотній бік).

25 березня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті все належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що він за законом буде мати право, він заповів у власність ОСОБА_2 .

Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори (а.с.5 том № 1).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2019 року було встановлено факт проживання однією сім`єю позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , з травня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7-8 том №1).

Як вбачається з договору замовлення, а також квитанції про оплату організацію та проведення поховання ОСОБА_3 , такі витрати були понесені ОСОБА_1 (а.с.10-11 том №1).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 липня 2010 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за умовами якої було розірвано договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений 08 грудня 2009 року. ОСОБА_3 відшкодовано затрати на оформлення ОСОБА_4 договору дарування та відновлено за ОСОБА_3 право власності на вказаний будинок (а.с.12 том № 1).

Згідно копії трудової книжки, ОСОБА_3 в період з 01.09.1972 року працював в МПТУ №3 уч. машніста-оператора ПУ; в період з 23.07.1973 р. 29.11.1973 р. працював в листопрокатному цеху машиністомоператором ділянки; з 13.12.1973 р. по 06.05.1974 р. працював у ТЕЦ слюсарем по ремонту обладнання котельного цеху; з 30.2.1976 р. по 20.06.1977 р. електромонтером у цеху радіофіксації в Ждановському міському промислово- технічному вузлі; з 16.12.1977 р. по 27.06.1979 р. в прокатному цеху вольцовщиком холодного металу 3 розряду на Артемівському заводі по обробці кольорових металів ім.Е.М.Квірінга; з 27.07.1979 р. по 19.05.1980 р. в ЖКП робочим сміттєпроводу; з 13.11.1980 р. по 22.05.1981 р. вантажником на продовольчій базі; з 23.11.1981 р. по 04.05.1988 р. працював у доменному цеху горнопрокатчиком (а.с.28-29 том № 1).

Згідно витягу про державну реєстрацію права, станом на 29 жовтня 2010 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.17 том№1).

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 жовтня 2008 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки за цією ж адресою (а.с.18 том № 1).

З довідки МСЕК вбачається, що ОСОБА_3 був інвалідом ІІ групи з 01 грудня 1993 року (а.с.19 том №1).

З матеріалів медичної картки амбулаторного хворого №11626 ОСОБА_3 (оригінал медичної картки та відповідні копії на а.с.25 27 том №1) та виписок з його історії хвороби, суд встановив наступне.

У грудні 1984 року ОСОБА_3 переніс відкритий перелом лівої тім`яної кістки, важкий забій, розтрощення речовини головного мозку.

В травні 1985 року - визнаний інвалідом ІІ групи. З 19 листопада 1985 року по 07 січня 1986 року перебував на лікуванні у неврологічному відділенні міської лікарні № 5 з діагнозом: залишкові явища тяжкого забою головного мозку, дефект лівої тім`яної кістки. Скаржився на періодичний біль у голові, загальну слабкість, погану пам`ять, дефект кісток зводу черепу. Неврологічний статус - легкий парез в правій руці, на рентгенограммах черепу визначався дефект в лівій тім`яній кістці розміром 5х5 см.

02 грудня 1985 року йому було зроблено планову операцію пластику дефекту кісток зводу черепу пластиною, післяопераційний період протікав гладко. З відділення виписаний з покращенням.

З виписки із історії хвороби № 272 видно, що ОСОБА_3 в період з 04 квітня 1986 року по 07 травня 1986 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні МЛ №5 з діагнозом: наслідки тяжкої черепно мозгової травми (в 1984 році), ускладненої церебральним арахноїдитом з епісиндромом та енцефолопатією (а.с.24 том №1).

З 12 лютого 1988 року по 11 березня 1988 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні МЛ № 5 з аналогічним діагнозом.

В подальшому регулярно оглядався невропатологом, під час оглядів скаржився на періодичний головний біль, запаморочення, приймав, протисудомну терапію.

В період з 11 березня 1992 року по 08 квітня 1992 року - перебував на лікуванні у нейрохірургічному відділенні МСЧ ПО «Азовмаш» з аналогічним діагнозом.

Згідно виписки із історії хвороби № 529 ОСОБА_3 в період з 15 червня по 16 липня 1994 року перебував на стаціонарному лікуванні в МЛ № 5 з діагнозом: наслідки тяжкої черепно мозгової травми (в 1984 році) (а.с.23 том № 1).

Як вбачається з виписки із історії хвороби № 535 ОСОБА_3 в період з 02 квітня 2010 року по 15 квітня 2010 року перебував на лікуванні в неврологічному відділенні МЛ № 5 з діагнозом: ішемічний інсульт в бассейні лівої середньої мозкової артерії з елементами моторної афазії, правосторонньої геміплегії внаслідок церебрального атеросклерозу ІІ ст., гіпертонічної хвороби ІІІ ст. ІБС атеросклеротичний кардіосклероз, НК-1. Скарг при надходженні не пред`являв в зв`язку з порушенням мови (а.с.21 том № ).

Згідно виписки із історії хвороби №1053 ОСОБА_3 , в період з 24 липня 2011 року по 06 серпня 2011 року перебував на лікуванні в неврологічному відділенні МЛ № 5 з діагнозом: повторний (квітень 2010, 24 липня 2011 року) ішемічний інсульт в бассейні лівої середньої мозкової артерії з елементами моторної афазії, правосторонньої геміплегії внаслідок церебрального атеросклерозу ІІ ст., гіпертонічної хвороби ІІІ ст., кризова течія. Скарг при надходженні не пред`являв в зв`язку з порушенням мови (а.с.20 том №1).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 561-176 видно, що ОСОБА_3 в період з 08 лютого 2013 року по 18 лютого 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом перфораторна язва шлунку (а.с.22 том № 1).

04 березня 2013 року був оглянутий неврологом, скарги на головний біль, запаморочення, слабкість у правих кінцівках, порушення мови, погіршення пам`яті, хворіє тривало (переніс у 1984 році вдавлений перелом зводу черепа, в 2010 році ішемічний інсульт, в 2011 році повторний ішемічний інсульт).

Потім є запис без дати - прийшов за направленням до гастроентеролога, скарги на болі в епігастрії після їжі, печію, діагноз: виразкова хвороба шлунку ускладнена перфорацією (прооперований), церебросклероз з гіпертензією, ішемічні інсульти (2010,2011 р.р.), в басейні лівої СМА з елементами моторної афазії, правосторонньою геміплегією.

Останній запис в медичній картці зі скаргами на головний біль, запаморочення, слабкість в ногах, зроблений 04 березня 2013 року.

За клопотанням сторін судом було допитано ряд свідків.

Так, допитана свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона є двоюрідною сестрою померлого ОСОБА_3 . Приблизно 25 років тому назад він отримав травму голови, після чого йому була встановлена інвалідність ІІ групи. Внаслідок перенесеного він нічого не міг робити самостійно, вона допомагала його батькам, тато помер в 2005 році, а мати в 2006 році. В 2007 році він познайомився з ОСОБА_1 , а пізніше вони стали проживати однією сім`єю, вона у всьому допомагала йому, підтримувала. В 2010 році у нього відбувся інсульт, а в 2011 році повторний. Протягом усього часу ОСОБА_1 перебувала біля нього в лікарні, купувала ліки та робила усе необхідне для нього. У ОСОБА_3 багато сестер та братів, але ніхто не допомагав йому, все робила ОСОБА_9 і ніхто навіть наміру не заявляв на його спадщину. ОСОБА_3 має також сина, однак відносини з ним він ніколи не підтримував. Після перенесених хвороб він часто забував про те, що говорив раніше, навіть про те, що мав ІІ групу інвалідності, у нього дуже тремтіли руки, була погана мова, рухався з палицею, його поведінка іноді була неадекватною, міг йти купувати одне, а купував інше. В 2010 році він подарував свій будинок зовсім стороннім людям, однак повернути його допомогла ОСОБА_1 . Все що робилося в домі, було під її контролем, ОСОБА_3 нічого не міг зробити сам, він нікому не розказував про те, що склав заповіт на ім`я відповідача, хоча казав, що все залишиться онуці позивачки - ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що знає позивачку та померлого ОСОБА_3 . У ОСОБА_3 за життя була травма голови. Також він переніс два інсульти, після яких вона бачила його з палицею, в нього трусилася голова та руки, він був дуже добрий, але любив фантазувати, зовні було видно, що він хворий, мова його була затяжною. Після другого інсульту він став «чудернацьким» і вигляд у нього був не здоровий, він ходив з палицею, потім без, однак «чудакуватість» в нього була постійно.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що знає ОСОБА_3 з дитинства він був його сусідом, проживав разом з цивільною дружиною ОСОБА_1 , хворів, ходив з паличкою, господарством не займався, після перенесених хвороб у нього трусилися руки, за станом свого здоров`я він ходив повільно, його мова зупинялася. Однак він був завжди привітним, посміхався, міг щось забути, однак він не може сказати, що ОСОБА_3 був психічно нормальним, вони спілкувалися з ним тільки за дітей, при цьому він був спокійний. В кінці квітня 2019 року він вперше побачив ОСОБА_12 , після приїзду поліції з метою виселення його з будинку померлого.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що є знайомою померлого ОСОБА_3 , позивачку вона знає з осені 2008 року. ОСОБА_3 переїхав до міста Маріуполя з міста Москви в 2006 році. Протягом період з 1999 по 2006 роки вона його не бачила, він говорив їй, що працює робітником у якогось чоловіка. Позивачка та померлий проживали разом однією сім`єю. Вони дружили, ходили один до одного в гості. У ОСОБА_3 в 2010 році був інсульт, в 2011 році він переніс повторний інсульт, потім язву шлунку. Їй відомо також про те, що він в 1985 році отримав ІІ групу інвалідності і офіційно ніколи не працював. У нього було багато дивувакуватості, він фантазував. Мав місце випадок, коли він подарував свій житловий будинок сторонній особі, однак в подальшому ОСОБА_1 допомогла його повернути йому. Зовнішньо було видно, що він був хворим чоловіком, був забудькуватим, періодично забував певні речі, ходив з палицею, у нього був тремер рук. Він постійно приймав ліки від тиску, від епілепсії. Його похоронами займалась позивачка. Відповідача вона ніколи не бачила, ОСОБА_3 нічого про нього не розповідав. У них в сім`ї були розмови про те, що після своєї смерті ОСОБА_3 залишить спадок онучці ОСОБА_1 , яку він вважав своєю. Протягом сумісного проживання тільки ОСОБА_1 завжди допомагала ОСОБА_3 як фізично, так і матеріально.

Свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що померлий ОСОБА_3 був його сусідом, вони товаришували з ним, жили по - сусідству, ходили один до одного в гості. Йому відомо про те, що ОСОБА_3 проживав разом з ОСОБА_1 , а відповідача ОСОБА_2 побачив тільки після смерті ОСОБА_3 , він ходив по дворі померлого та говорив про те, що є спадкоємцем. Померлий хворів, у нього була травма голови і встановлена металева пластина, тому у нього траплялися провали в пам`яті. Ліки він вживав постійно, у нього був тремер в руках, мав місце випадок, коли йому стало погано і він перебуваючи на городі втратив свідомість. У нього також інколи були приступи з погіршенням здоров`я. Він розказував, що залише заповіт на ім`я онучки ОСОБА_1 , яку вважав своєю рідною. Років на вісім ОСОБА_3 їздив до Москви до родичів, говорив, що там не працював.

Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що є донькою позивачки ОСОБА_1 . В серпні 2007 року її мати познайомилася з ОСОБА_3 , а в 2010 році переїхала жити до нього. Одразу після знайомства він розказував про свої хвороби, був доброю людиною, однак мав багато фантазій. В 2010 році у нього був перший інсульт, в 2011 році другий, після чого відняло мову і паралізувало. Її мати виходжувала його після цього, а він ще близько двох років ходив з палицею, ледве пересувався по дому, часто забував. В 2013 році у нього була виразка шлунку, лікувала його також її мати, а вона допомагала їм матеріально. Після перенесених інсультів він вживав ліки, з метою недопущення епілептичного нападу, мали місце випадки втрати ним свідомості. Подекуди його поведінка була на рівні дитячої поведінки і була дивною. Логіка у нього була дуже ослаблена. Мав місце коли він подарував свій будинок зовсім сторонній людині. Однак потім її мати допомогла йому повернути вказаний будинок. Вони спільними зусиллями і коштами робили ремонт у будинку, де проживала мати з ОСОБА_3 . Померлий був для них членом їх родини, він дуже любив її доньку ОСОБА_5 , яку вважав своєю онучкою і мав намір залишити на її ім`я заповіт. Відповідача ОСОБА_2 вона вперше побачила в суді при розгляді справи про встановлення факту спільного проживання її матері та ОСОБА_3 . Про нього померлий ніколи їм не розказував. Він практично нічого не писав, бо у нього був тремор в руках і якщо потрібно було, то просив кого - небудь зробити замість нього це.

Свідок ОСОБА_16 пояснював суду, що відповідач ОСОБА_2 є його другом, з померлим ОСОБА_3 вони познайомилися в 2007 році, їх познайомив його батько. Відповідач почав орендувати у ОСОБА_3 гараж, орендував до вересня 2010 року, а потім ОСОБА_2 узяв напарника і вони почали орендувати більший гараж. Він приходив до гаражу, бачив ОСОБА_3 , який був адекватний. В 2007-2010 роках він ходив без палиці, допомагав їм, а вони допомагали йому будувати баню. В його дворі він бачив жінку на ім`я ОСОБА_17 , яка робила ремонт в залі та спальні. ОСОБА_3 приходив також в гості до його батька після того як ОСОБА_2 переїхав до іншого гаражу, це було в 2011 році. А в 2014 році ОСОБА_2 виїхав з міста. Однак він бачив ОСОБА_3 , коли той йшов з ринка, приходив до його матері у гості, він спілкувався адекватно. Про його смерть він дізнався в кінці вересня 2018 року. Останній раз його бачив в серпні 2018 року коли разом з відповідачем заїжджали до нього в гості. Про наявність заповіту він нічого не знає. В 2013 році ОСОБА_3 був у лікарні і не прийшов на похорон до його батька. Після 2013 року він спілкувався з ОСОБА_3 і не бачив щоб змінився його стан здоров`я.

Свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що є тещею ОСОБА_2 , знає і померлого ОСОБА_3 , вони товаришували, ходили в гості один до одного. Її зять з 2007 по 2010 рік орендував у померлого гараж, там вони ставили машину. Коли ОСОБА_3 приходив до них в гості, в спілкуванні розказував їм те, що відповідач для нього краще за сина, тому він і склав заповіт на ім`я того. Про це він сказав їй по секрету. В період, коли її зять орендував гараж, ОСОБА_3 прожив з жінкою на ім`я ОСОБА_17 . Його вона бачила 3-4 рази на рік, останній раз він телефонував їй в 2018 році. В травні 2018 року вона його також бачила, він підіймався до неї на 12 поверх, був адекватний, з паличкою вона його ніколи не бачила, руки в нього не тремтіли. Він казав про те, що в 2017 році працював охороняючи батути на проспекті Ленінградському. ОСОБА_3 був для ОСОБА_2 кращим другом. Вона заходила у дім ОСОБА_3 , бачила змінені вікна на пластикові. Про його інвалідність дізналася в грудні 2018 року. Про те, що ОСОБА_3 помер вона не знала, їм про це ніхто не сказав.

Свідок ОСОБА_19 пояснив суду, що відповідач ОСОБА_2 є його товаришем, він ремонтував йому машини, орендував гараж у дяді Жені, тобто ОСОБА_3 . Він був компанійським чоловіком, вони спілкувалися з ним, він завжди був у гаражі, а коли відповідач переїхав у інший гараж, померлий приходив до нього дуже часто. Він був адекватним, влітку він бачив того дуже часто, той охороняв батути, десь роки 2 до смерті він працював водієм. Про заповіт він нічого не знав. Однак знав, що ОСОБА_3 потрапляв до лікарні з хворобою шлунку, був худим, іншого разу він лежав з інсультом. ОСОБА_3 про себе нічого не розказував. Після перенесених хвороб руки у нього тремтіли, однак палиці він у нього не бачив.

Як вбачається з показань відповідача ОСОБА_2 допитаного в якості свідка, в 2007 році він познайомився з ОСОБА_3 через батька товариша ОСОБА_20 . Йому підійшов його гараж, потім з 2007 по 2010 року він орендував у померлого гараж. В 2008 році до ОСОБА_3 почала приходити жінка на ім`я ОСОБА_17 , іноді ночувала у нього, потім він сказав, що вони одружилися. У ОСОБА_21 була донька ОСОБА_22 . Влітку 2010 року вони шлюб розірвали, на той момент він не знав, що померлий подарував свій будинок ОСОБА_22 . Потім був суд, повернути дім йому допомогла ОСОБА_1 . Допоки він орендував гараж, померлий прив`язався до нього, говорив, що у нього був син, однак з ним вони не спілкувалися. В 2012 році він запропонував скласти заповіт на його ім`я, однак він відмовлявся від цього кілька років. В період часу, коли знімав гараж, у померлого в дворі та будинку він декілька разів бачив позивачку. Після того як він переїхав до іншого гаражу, ОСОБА_3 приходив до нього, а він в свою чергу ходив у гості до померлого. ОСОБА_3 казав, що позивачка забирає у нього пенсію і він хоче її провчити. ОСОБА_3 йому нічого не розказував про те, що залишився без дому і його виганяли з дому, однак до нього за допомогою він не звертався. Він сказав йому в 2012 році, що ОСОБА_1 допомогла йому з грошима, а потім забирала борг з пенсії. В 2014 році він переїхав до міста Київа, приїжджав до міста Маріуполя 3-4 рази на рік, бачився з померлим, стан здоров`я у нього був нормальний. В дім до ОСОБА_3 він заходив 2-3 рази, там спілкувалися. Коли в нього був перший інсульт, то саме він викликав швидку допомогу. Хто оплачував послуги нотаріуса, він не знає. До нотаріуса приїзджав він разом з дружиною, а ОСОБА_3 приїздив автобусом. Про наявність оспорюваного заповіту позивачка ОСОБА_1 дізналася після смерті ОСОБА_3 .

Аналіз показань, допитаних судом свідків зі сторони позивача та відповідача, свідчить про їх аболютну протилежність та побічність в цілому щодо психічного стану померлого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 - в момент складення ним заповіту.

Оціннюючи такі показання, суд враховує також те, що допитані свідки є родичами та друзями сторін.

За клопотанням відповідача судом була витребувана з архіву Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до нього про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_3 . Вказана справа оглядалася судом на предмет оцінки показань свідків, які були допитані по справі, а також по справі, яка розглядається судом на даний час.

Окрім цього, за клопотанням сторін із вказаної справи здійснювалося прослуховування допиту свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_8 , відповідача ОСОБА_2 .

Однак, суд враховуючи вимоги ст.ст.89-91, а також принцип безпосередньості в цивільному процесі надає оцінку доказам та показам свідків, які були допитані судом саме у даному складі при розгляді справи, яка розглядається та не приймає до уваги докази, досліджені при розгляді іншої справи іншим складом суду.

Згідно висновку № 274 від 13 липня 2020 року посмертної судово-психіатричної експертизи, померлий 08 вересня 2018 року ОСОБА_3 в момент укладання заповіту 25 березня 2014 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді легкого когнітивного розладу внаслідок органічного ураження головного мозку (черепно -мозкова травма у 1984 році, ішемічні інсульти у 2010, 2011 роках), епісиндром в анамнезі.

Тому, в момент укладання заповіту 25 березня 2014 року ступінь психічних розладів була така, що істотно впливала (обмежувала) на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.27-44 том № 2).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України).

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року.

В подальшому вказана позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі № 496/4851/14 ц.

Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що померлий 08 вересня 2018 року ОСОБА_3 дійсно протягом свого життя хворів та був хворою людиною, у 1984 році переніс черепно-мозкову травму, у 1988 році - оскольчатий перелом лівого стегна, в 2010 році ішемічний інсульт, в 2011 році - повторний ішемічний інсульт, мав виразкову хворобу шлунку, а в 2013 році був госпіталізований до лікарні з приводу гнійного перитоніту, в момент укладання заповіту 25 березня 2014 року ступінь його психічних розладів була така, що істотно впливала (обмежувала) на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ним, однак абсолютної його неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення заповіту - саме 25 березня 2014 року, на підставі досліджених судом доказів, як письмових, показань свідків, так і висновку експертизи, не встановлено.

Крім того, суд враховує те, що в медичній документації ОСОБА_3 жодного запису про стан його здоров`я, зокрема і психічний, на момент підписання заповіту, немає, протягом періоду свого життя ОСОБА_3 жодного разу не направлявся на консультацію до лікаря психіатра, будь-які психічні діагнози за життя йому не встановлювалися.

За наведених вище обставин, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у визнанні заповіту померлого ОСОБА_3 , складеного ним 25 березня 2014 року, недійсним.

У своїй позовній заяві позивачка ОСОБА_1 як на підставу недійсності заповіту ОСОБА_3 посилається також на те, що він підписаний інакше, ніж інші документи, які підписував він в той період, однак дана обставина не знайшла свого підтвердження при розгляді справи належними та допустимими доказами.

Враховуючи те, що в період з 08 вересня 2018 року (смерті ОСОБА_3 ) і до дня звернення позивачкою ОСОБА_1 до нотаріальної контори 25 вересня 2018 року, про існування оспорюваного заповіту їй не було нічого відомо, суд вважає за можливими поновити їй строк звернення до суду із вказаним позовом.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачкою ОСОБА_24 понесені судові витрати по сплаті судового збору на користь держави в сумі 768 грн. 40 коп. та судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 384 грн. 20 коп., а під час розгляду справи понесені витрати по проведенню посмертної судово-психіатричної експертизи в сумі 10 979 грн. 10 коп.

Вказані витрати позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь в повному обсязі.

Суд, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_24 в повному обсязі, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у стягненні з відповідача на її користь понесених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору в загальній сумі 1 152 грн. 60 коп. та витрат по проведенню посмертної судово-психіатричної експертизи в сумі 10 979 грн. 10 коп.

Керуючись ст.ст.202, 215, 225, 1233 Цивільного кодексу України, ст.ст.4, 12, 13, 81 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним позовом.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Четверта маріупольська державна нотаріальна контора, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 10 грудня 2020 року.

Суддя ___________________