Єдиний унікальний номер судової справи 489/4986/18
Номер провадження 22-ц/812/1879/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 19 серпня 2020 року, під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив вищевказаний позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником 52/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 належать кожному по 12/50 часток вищевказаного житлового будинку.

Зазначений будинок розташований на земельній ділянці, яка не приватизована.

На даний час позивач обмежений у користуванні своєю часткою в спільній частковій власності. Згоди про поділ майна у сторін не має. Позивач має намір поділити житловий будинок і земельну ділянку в натурі та в подальшому приватизувати землю. Проте, передумовою цього є встановлення порядку користування землею. Вказані обставини стали приводом для звернення до суду з даним позовом.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив:

Виділити в натурі йому його частку в спільній частковій власності, яка складає 52/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

встановити порядок користування земельною ділянкою площею 501 кв.м за адресою АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

У відзивах на позовну заяву відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 просили відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що позивачем не наведено жодних доказів на підтвердження порушеного чи оспорюваного права. Стверджували, що позивач жодного разу не звертався до відповідачів із пропозицією щодо виділення в натурі частки із майна, що є у праві спільній частковій власності. Тобто позивач всупереч положенням ст.15 ЦК України не вжив жодних заходів спрямованих на реалізацію свого права щодо виділу своєї частки в натурі, відповідачі жодним чином не перешкоджали в реалізації цього права, а тому між сторонами відсутній спір про право. Більше того відповідачі самі звернулись до позивача з пропозицією укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого майна згідно визначених часток та існуючого порядку користування. Таким чином, дії позивача, на думку відповідачів, свідчать про намір здійснити виділення частки в натурі за рахунок коштів відповідачів, шляхом стягнення з них судовий витрат.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Проведено реальний розподіл домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 частину житлового будинку літ. «А, а» квартири АДРЕСА_2 , що складається з приміщень:

1-1 тамбур площею 1.90 кв.м;

1-2 коридор площею 4.6 кв. м;

1-3 кухня площею 8.6 кв.м;

1-4 - житлова кімната площею 8.9 кв.м;

1-5 житлова кімната площею 17.0 кв.м;

1-6 житлова кімната площею 11.8 кв.м;

1-7 санвузол площею 4.4 кв.м.

Надвірні узаконені господарські будови:

літ. «З» - літня кухня 1976 р. площею 11.40 кв.м, вартістю 11 262 грн.;

літ «И» - гараж 1977 р., площею 22.8 кв.м., вартістю 16 352 грн.;

літ «Л» - вбиральня 1978 р., площею 1.5 кв.м, вартістю 2 890 грн.;

літ. «О» - навіс 1979 р., площею 6.6 кв.м, вартістю 861 грн.;

52/100 частин №2,4,6,7,10,11,12 огорожа з воротами, вартістю 8 832 грн.;

№ 5 водяний колодязь вартістю 3 873 грн.; № І замощення вартістю 1 575 грн.

Виділено у користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 267.75 кв.м по АДРЕСА_1 , а саме: під будівлями 118.3 кв.м, під частою землею 149.45 кв.м.

Лінія розділової границі буде проходити: від правої бокової межі вздовж фасадної границі вліво довжиною 8.95 м.; поворот вверх до фасадної зовнішньої стіни житлового будинку довжиною 1.9 м.; далі по внутрішньої розділової межі житлового будинку, орієнтованої на задню торцеву стіну житлового будинку довжиною 10.69 м.; від задньої торцевої стіни житлового будинку вверх довжиною 1.5 м; поворот вліво вздовж торцевої стіни житлового будинку довжиною 6.64 м.; поворот вверх довжиною 3.46 м; поворот вліво до лівої бокової межі довжиною 7.68 м; поворот вверх до задньої торцевої межі довжиною 3.58 м; поворот вправо вздовж задньої торцевої межі земельної ділянки довжиною 4.63 м.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 446 грн. 12 коп., з кожного по 723 грн. 06 коп. та витрати на проведення експертизи у розмірі 6 000 грн., тобто з кожного по 3 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив рішення районного суду в частині розподілу судових витрат скасувати та постановити нове судове рішення в цій частині, яким судові витрати покласти на позивача.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що у серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Ленінським районним судом міста Миколаєва від 19 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено та проведено реальний розподіл домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , із виділенням позивачу частини житлового будинку та земельної ділянки у користування.

Цим же рішенням вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1 446 грн. 12 коп., з кожного по 723 грн. 06 коп. та витрати на проведення експертизи у розмірі 6 000 грн., з кожного по 3 000 грн. (а.с.191-194).

Переглядаючи судове рішення в частині розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Аналізуючи докази наявні в матеріалах справи колегія суддів вважає доведеними та такими, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів витрати на проведення експертизи в розмірі 6 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 446 грн. 12 коп.

Так, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК України.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із проведенням експертизи.

З матеріалів справи убачається, що при зверненні до суду із позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 446 грн. 32 коп (а.с.1).

Також, 29 листопада 2018 року під час розгляду вказаної цивільної справи представником позивача було заявлено клопотання про призначення у вказаній справі судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 листопада 2018 року було призначено у справі судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області (а.с.117-118).

12 людого 2019 року експертною установою виготовлено висновок судової будівельно-технічної та земельно-техничної експертизи №125-002 та направлено до суду.

Згідно акту завдання-приймання послуг від 09 січня 2019 року вартість виконаної експертизи становить 6 000 грн. Вказані кошти, згідно квитанції сплачені ОСОБА_1 (а.с.124-161,163,164).

При цьому, ст.141 ЦПК України встановлює, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За правилами ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При цьому, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

За такого, на думку колегії суддів, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції з врахуванням положень ст.144 ЦПК України та керуючись тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, правильно визначив розмір судових та стягнув такі витрати з відповідачів в рівних частках.

Доводи апеляційної скарги про відсутність спору про право є помилковими та спростовуються матеріалами справи і ухваленим судовим рішенням, а тому підстав для відступу від практики розподілу судових витрат немає.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з дотриманням норм процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 серпня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 09 грудня 2020 року