ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 642/2834/16-ц

Провадження № 22-ц/818/159/20

14 січня 2020 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство "Південна залізниця",

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2016 року (суддя Грінчук О. П.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Південна залізниця" про стягнення індексованої суми доходу та відшкодування втраченого середнього заробітку, -

встановив:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП "Південна залізниця", в якому просив стягнути з відповідача у якості індексованої суми заробітної плати у зв`язку зі збільшенням вартості життя 52 282 грн. 75 коп., та щомісячно стягувати по 2 982 грн. 86 коп. в якості компенсації втраченого заробітку, 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди а також витрати на правову допомогу.

У обґрунтування позову посилався на те, що 29 вересня 1997 року на станції «Харків-пасажирський» його було травмовано тепловозом, внаслідок чого йому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження та встановлено 70 % втрати загальної працездатності безстроково. Згідно з рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 червня 2008 року відповідач сплачує на його користь компенсацію втраченого заробітку в розмірі 1 215,68 грн. щомісячно. У зв`язку з підвищення вартості життя визначена судовим рішенням компенсація за період із серпня 2014 року по квітень 2016 року підлягає індексації відповідно до частини першої статті 1208 ЦК України. На час отримання травми у 1997 році йому було 17 років і він продовжував навчання, а з 01 червня 2014 року по 28 лютого 2015 року - працював юрисконсультом на Приватному підприємстві «Земля та люди» і його середня заробітна плата становила 4 261,23 грн., тому на підставі частини четвертої статті 462 ЦК УРСР 1963 року він має право на збільшення відшкодування за шкоду, пов`язану зі зменшенням його працездатності внаслідок ушкодження здоров`я.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 суму індексованої заробітної плати у зв`язку із збільшенням вартості життя за період із серпня 2014 року по квітень 2016 року, що становить 52 282,75 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина перша статті 1208 ЦК України, якою передбачено, що у разі підвищення вартості життя потерпілий має право на перерахунок раніше визначеного розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. При визначенні розміру індексації суд взяв за основу розрахунок позивача за період із серпня 2014 року по квітень 2016 року. Позивач не надав достатніх та належних доказів, що підтверджують неможливість виконання ним своїх трудових обов`язків юрисконсульта на Приватному підприємстві «Земля та люди» саме внаслідок травм, отриманих у 1997 році, тому відшкодовувати втрачений заробіток за рахунок ДП «Південна залізниця» немає підстав. Позивач не надав письмових доказів на підтвердження суми правової допомоги та розміру моральної шкоди, не зазначив, якими діями відповідача йому завдано моральну шкоду, в чому полягає причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та моральною шкодою. Тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у вказаній частині.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 08 лютого 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Посилався на неправильне судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи. Зазначив, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ч. 4 ст. 462 ЦК УРСР 1963 року, що підлягала застосуванню, не надав нормативного обґрунтування відмові у стягненні з відповідача моральної шкоди та не стягнув з відповідача документально підтверджені витрати на правову допомогу.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Українська залізниця» просив рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Посилався на неправильне застосування судом матеріального права, зокрема вважав, що сама вимога про індексацію є безпідставною, оскільки не передбачена ЦК УРСР, яким регулюються спірні відносини, та акцентує увагу на тому, що задовольняючи позовні вимоги суд стягнув не розмір індексації заробітної плати, а вже проіндексовану заробітну плату.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року допущено до участі у справі Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») як правонаступника Державного підприємства «Південна залізниця».

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , та ПАТ «Українська залізниця» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2016 року змінено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у зв`язку з підвищення вартості життя 26 753,47 грн, на відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн, а також витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, в сумі з 1 575 грн. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 1208 ЦК України, однак помилково стягнув на користь ОСОБА_1 52 282,75 грн, оскільки розмір індексації заробітної плати за спірний період (із серпня 2014 року по квітень 2016 року) складає 26 753,47 грн. Правові підстави для відшкодування позивачу втраченого заробітку в розмірі 2 982,86 грн щомісячно відсутні, оскільки сам по собі той факт, що в період з 01 червня 2014 року по 28 лютого 2015 року він працював юрисконсультом на Приватному підприємстві «Земля та люди» і розмір його середньої заробітної плати становив 4 261,23 грн, не дає підстав для зміни розміру відшкодування за шкоду, пов`язану зі зменшенням працездатності внаслідок ушкодження здоров`я, визначеного рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 червня 2008 року. Також відсутні підстави для збільшення відшкодування шкоди відповідно до вимог частини другої статті 1208 ЦК України, оскільки рішенням суду позивачу визначено розмір відшкодування не відповідно до мінімальної заробітної плати. Відповідач не спростував доводів ОСОБА_1 щодо завдання йому моральної шкоди, тому керуючись принципами розумності та справедливості, враховуючи обставини справи, ступінь порушення життєвих стосунків позивача у зв`язку з каліцтвом, а також характер додаткових зусиль для організації життя, апеляційний суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 3 000 грн. Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач надав письмові докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу в розмірі 1 575 грн, з розрахунком цієї суми відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», тому такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування втраченого середнього заробітку та витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовано, а рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2016 року в цій частині залишено в силі.

В обґрунтування постанови Верховним Судом вказано, що обґрунтовуючи вимоги про збільшення розміру відшкодування за шкоду, пов`язану зі зменшенням працездатності внаслідок ушкодження здоров`я, позивач посилався на положення частини четвертої 462 ЦК УРСР 1963 року, проте апеляційний суд належним чином не перевірив доводів позивача, не звернув уваги на те, що зазначені правовідносини підлягають вирішенню за правилами чинного ЦК України.

Крім того, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 1 575 грн, апеляційний суд виходив з того, що позивачем доведено понесені ним в суді першої інстанції витрати саме в такому розмірі. При цьому висновків щодо прийняття чи відхилення як доказів поданих стороною позивача копії акта від 15 грудня 2016 року № 2 з розрахунком витрат, а також копії розрахункового чека від 14 грудня 2016 року № 197 про сплату коштів у розмірі 1575 грн апеляційним судом не зроблено.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу при новому апеляційному розгляді сторони не скористалися.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - задоволенню у повному обсязі в частині, яка переглядається.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 29 вересня 1997 року на станції «Харків-пасажирський» при переході залізничних шляхів ОСОБА_1 був травмований тепловозом, внаслідок чого отримав тяжкі тілесні пошкодження.

Обов`язок відповідача відшкодовувати ОСОБА_1 середній заробіток встановлений рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 07 листопада 2001 року.

На час отримання травми ОСОБА_1 досяг 17-річного віку, продовжував навчання.

Судово-медичним обстеженням від 03 липня 2001 року встановлено, що загальна працездатність позивача ОСОБА_1 втрачена на 70 % і повторному огляду він не підлягає.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 червня 2008 року із Статутного територіально-галузевого об`єднання «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію втраченого заробітку в сумі 1 215,80 грн. щомісячно. Вказана сума визначена судом виходячи із середньої заробітної плати позивача в розмірі 1 736,69 грн та 70 % втрати ним працездатності.

З 01.06.2014 року по 28.02.2015 року позивач працював юрисконсультом у ПП «Земля та люди» та був звільнений за стоном здоров`я.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи викладене, спірні правовідносини щодо збільшення розміру компенсації втраченого заробітку позивача внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення цього Кодексу, про що було зазначено в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року.

Відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1199 ЦК України після досягнення потерпілим чотирнадцяти років (учнем - вісімнадцяти років) юридична або фізична особа, яка завдала шкоди, зобов`язана відшкодувати потерпілому також шкоду, пов`язану із втратою або зменшенням його працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати. Після початку трудової діяльності відповідно до одержаної кваліфікації потерпілий має право вимагати збільшення розміру відшкодування шкоди, пов`язаної із зменшенням його професійної працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, виходячи з розміру заробітної плати працівників його кваліфікації, але не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно довідки про доходи, наданої ПП «Земля та люди» 12.05.2016 року, сума нарахованого доходу з вересня 2014 по лютий 2015 року склала 25567,40 грн. (а.с.26).

Таким чином, розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 становить 4261,23 грн. (25567,40 грн./6 місяців).

Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню втрачений середньомісячний заробіток у сумі 2982,86 грн. (4261,23 грн. Х 70%).

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України 2004 року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої частини 79 ЦПК України 2004 року до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу стороною позивача в суді першої інстанції було надано копію договору від 13 травня 2014 року № 25 про надання правової допомоги, копію додаткової угоди від 21 квітня 2016 року, копію акта від 10 травня 2016 року № 1 з розрахунком витрат, а також копію розрахункового чека від 10 травня 2016 року № 61 про сплату коштів у розмірі 1575 грн. (а.с.27-29,30, 68, 69).

Також під час розгляду справи апеляційним судом до матеріалів справи було долучено акт від 15 грудня 2016 року № 2 з розрахунком витрат, а також копію розрахункового чека від 14 грудня 2016 року № 197 про сплату коштів у розмірі 1575 грн. (а.с.141, 142).

Таким чином, загальний розмір гонорару становить 3150 грн.

Визначений загальний розмір гонорару був сплачений позивачем у повному обсязі, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов до переконання про обґрунтованість заяви про компенсацію понесених витрат на правничу допомогу та необхідність її задоволення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства "Південна залізниця" про відшкодування втраченого середнього заробітку та вимог про стягнення з Державного підприємства "Південна залізниця" на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Південна залізниця" про відшкодування втраченого середнього заробітку та вимог про стягнення з Державного підприємства "Південна залізниця" на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги - задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 2982,86 грн. на відшкодування шкоди, пов`язаної із зменшенням його професійної працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я щомісячно, починаючи з 13 травня 2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 3150 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.01.2020 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко