ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9244/20 Справа № 205/9710/19 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до підприємства з іноземними інвестиціями АМІК Україна про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до підприємства з іноземними інвестиціями АМІК Україна про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період.

Вказував, що він працював на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м.Дніпропетровську підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» з 04 грудня 2012 року. Однак, наказом №557-к від 30 травня 2016 року його було звільнено з посади у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу з 03 червня 2016 року, при цьому він у даний період часу перебував на лікарняному.

Зазначав, що на виконання рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2017 року його наказом № 1137-к від 06 червня 2017 року поновлено на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м.Дніпропетровську та стягнуто з підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 126 766 грн.26 коп. за період з серпня 2016 року по 23 травня 2017 року.

Вказував також на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року скасовано, а ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог відмовлено.

Наказом №2526-к від 15 грудня 2017 року на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року скасовано наказ № 1137-к від 06 червня 2017 року про поновлення на роботі ОСОБА_1

12 вересня 2018 року Верховний Суд своєю постановою скасував рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2017 року залишив в силі.

Наказом № 2410-к від 09 жовтня 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м.Дніпропетровську підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» з 10 жовтня 2018 року.

Зазначав також, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року йому відмовлено у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року скасовано рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2017 року по 06 червня 2017 року та з 15 грудня 2017 року по 10 жовтня 2018 року у розмірі 139 902 грн. 66 коп., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Зазначає, що коли за ним зберігався середній заробіток на підприємстві з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» було збільшено посадовий оклад за посадою, яку він займав, а саме з січня 2017 року.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд стягнути з підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 01 січня 2017 року по 22 травня 2017 року та з 07 червня 2017 року по 14 грудня 2017 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2020 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2017 року по 22 травня 2017 року, та з 07 червня 2017 року по 14 грудня 2017 року відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що в період, коли за позивачем зберігався середній заробіток на підприємстві з іноземними інвестиціями АМІК Україна, було збільшено посадовий оклад за посадою, яку займав відповідач, а саме з січня 2017 року; місцевий суд не захистив право позивача та не вирішив питання про стягнення середнього заробітку.

Підприємство з іноземними інвестиціями АМІК Україна надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість рішення місцевого суду, просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу № 202-К від 11 березня 2013 року ОСОБА_1 обіймав на підприємстві з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» посаду завідуючого базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м.Дніпропетровську.

Також місцевим судом встановлено, що наказом №2158-К від 23 жовтня 2017 року внесено зміни у штатний розклад підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» в частині скорочення посад працівників бази зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м.Дніпрі; зміни було визначено внести з 24 жовтня 2017 року.

Наказом № 3075-к від 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 26 грудня 2018 року у зв`язку зі скороченням штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України) на підставі наказу №2158-к від 23 жовтня 2017 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним наказ підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» від 30 травня 2016 року №557-к в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ (п.6 ст.40 КЗпП України).

Визнано незаконним наказ підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» від 24 червня 2016 року №714-к в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровськ (п.6 ст. 40 КЗпП України).

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючого базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м.Дніпропетровськ підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна».

Стягнуто з підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 126 766,26 грн., моральну шкоду у розмірі 500 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» судовий збір на користь держави у розмірі 1 600 грн.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2017 року виконано в повному обсязі, поновлено ОСОБА_1 на підприємстві з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підтверджується платіжними дорученнями №141258133 та №141258135.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року скасовано, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Стягнуто з підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2017 року по 06 червня 2017 року та з 15 грудня 2017 року по 10 жовтня 2018 року у розмірі 139 902 грн.66 коп., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, вирішено питання щодо судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положення законодавства, на яке посилається позивач, (зокрема п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100) враховуються під час визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу; питання визначення розміру середнього заробітку за спірний період вже було розглянуто у судовому порядку, така сума обрахована та стягнута судом, рішення суду з цього приводу набрало чинності у передбаченому законом порядку. Крім того, щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 червня 2017 року по 14 грудня 2017 року місцевий суд зазначив, що за встановлених судом обставин у цей календарний період часу позивач перебував у трудових відносинах із підприємством з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» після поновлення на роботі згідно наказу № 1137-к від 06 червня 2017 року та отримував заробітну плату до 15 грудня 2017 року, тобто до моменту скасування наказу про поновлення на роботі згідно наказу № 2526 к від 15 грудня 2017 року. Обставина отримання заробітної плати за вказаний період підтверджується матеріалами справи і стороною позивача не спростовувалась, одночасне отримання заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу законом не передбачено. Тобто факт отримання заробітної плати унеможливлює застосування інституту стягнення середнього заробітку за такий період.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим у справі обставинам висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 01 січня 2017 року по 22 травня 2017 року, оскільки при розгляді справи встановлено, що питання про виплату позивачу середнього заробітку за вказаний період вже розглянуто судом, рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2017 року (а.с.19-24), яке набрало законної сили 12 вересня 2018 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 126 766 грн.26 коп. з підприємства з іноземними інвестиціями АМІК Україна на користь ОСОБА_1 .

З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 126 766 грн.26 коп. стягнуто судом з підприємства з іноземними інвестиціями АМІК Україна на користь ОСОБА_1 за період з 22 серпня 2016 року по 23 травня 2017 року, тобто вказаний період включає в себе період, за який позивач просить стягнути середній заробіток у даній справі - з 01 січня 2017 року по 22 травня 2017 року.

Посилання апелянта на те, що на період, коли за позивачем зберігався середній заробіток на підприємстві з іноземними інвестиціями АМІК Україна, було збільшено посадовий оклад за посадою, яку займав відповідач, а саме з січня 2017 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки позивач погодився з рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2017 року та з розрахунком середнього заробітку, наведеним у ньому, відсутні правові підстави для повторного розгляду вказаного питання.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 07 червня 2017 року по 14 грудня 2017 року, колегія суддів вважає правильним висновок суду про відмову в задоволенні зазначеної вимоги, виходячи з того, що відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, втім з матеріалів справи вбачається, що у зазначений період позивач працював після поновлення згідно наказу №1137-к від 06 червня 2017 року в період до 15 грудня 2017 року, тому колегія суддів вважає, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, місцевий суд вірно відмовив у задоволенні позову в цій частині за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не захистив право позивача та не вирішив питання про стягнення середнього заробітку, виходячи з вищезазначеного є безпідставними.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 грудня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.