Cправа №409/2832/19
Провадження№2-о/549/1/20
РІШЕННЯ

Іменем України

13 січня 2020 року Чорнухинський районний суд Полтавської області

у складі: головуючого - судді Крєпкого С.І.

за участю: секретаря судового засідання Бибик О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Чорнухи цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту смерті особи,

встановив:

08 січня 2020 року на підставі ухвали Білокуракінського районного суду Луганської області до суду надійшла цивільна справа за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи.

ОСОБА_1 звернуласядо суду із зазначеною заявою з вимогами про встановлення факту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Луганськ.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_2 є батьком її дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Діти є особами з інвалідністю з дитинства.

Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видано на тимчасово окупованій території, яке відповідно до вимог ч.ч.2, 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не має правових наслідків для державних органів України, тому вона змушена звернутися для вирішення даного питання в судовому порядку, оскільки позбавлена змоги оформити спадкові права та соціальну допомогу на дітей.

Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 09.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 10.01.2020.

10 січня 2020 року в цивільній справі оголошено перерву до 13 січня 2020 року у зв`язку з витребуванням доказів.

В судове засідання заявник, її представник та представник заінтересованої особи не з`явилися, про день, час і місце судового розгляду справи повідомлені.

Представник заявника направив письмову заяву, в якій заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, справу просив розглядати за його відсутності та відстуності заявника (а.с.33).

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню зважаючи на таке.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VІІІ від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.9 Закону України«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-УІІ, визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ) виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Згідно з Законом України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово, на строк, що закінчується через один рік з дня набрання чинності Законом України "Про створення необхідних умов для мирного врегулювання ситуації в окремих районах Донецької та Луганської областей", запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України.

Таким чином, місто Луганськ розташоване на тимчасово окупованій території Луганської області, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. №1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення".

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народженнята витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.11,12,41,42).

Діти є особами з інвалідністю з дитинства, ОСОБА_1 - внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання якої зареєстроване за адресою: с.Вороньки Чорнухинського району Полтавської області (а.с.4,6, 13).

На підтвердження того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Луганськ, надані такі докази:

-копія паспорта громадянина України ОСОБА_2 , який був зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.7-8);

-свідоцтво про смерть, видане на тимчасово окупованій території України (а.с.9);

-копія лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 №1132 від 28.08.2019 (а.с.10), видана на тимчасово окупованій території України,

-фотознімки про місце поховання ОСОБА_2 (а.с.14).

Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відносно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці.

Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки інформації, що міститься в цих документах про смерть особи, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, передбачено, що однією з підстав реєстрації смерті є рішення суду (пп. ґ) п.1 глави 5 розділу III).

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що факт смерті ОСОБА_2 на окупованій території України підтверджений.

При цьому суд не знаходить вагомих підстав ставити під сумнів відомості, зазначені в заяві про встановлення факту смерті, з огляду на вік померлої особи (78 років).

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації заявником своїх прав, чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у м.Луганськ.

Керуючись ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст.259, 264-265, ст.317 ЦПК України, суд,

вирішив:

1.Заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: с.Вороньки Чорнухинського району Полтавської області) про встановлення факту смерті особи задовольнити повністю.

2.Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (уродженця сел. Ясси-Кул Ютазинського району, Татарстан, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3.Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню.

4.Копію рішення невідкладно направити до Чорнухинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Чорнухинський районний суд Полтавської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І.Крєпкий