Справа № 440/1964/18 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/811/309/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Мікуш Ю.Р.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Кушинської Лілії Ярославівни, Милятинської сільської ради Буського району Львівської області про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом та усунення перешкод у здійсненні права розпорядження нерухомим майном,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 124,8 кв.м., з неї житлова - 84,1 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; усунути перешкоди в здійсненні нею права розпорядження нерухомим майном шляхом скасування: а) записів в реєстрі нотаріальних дій, внесених приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною від 26.10.2009 за реєстр. № 1623 щодо посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного 26.10.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; б) записів про реєстрацію вищевказаного договору дарування житлового будинку, внесених приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною до Державного реєстру правочинів від 26.10.2009 за реєстр. № 3679172; в) записів про реєстрацію права власності на житловий будинок з приналежним майном, що знаходиться по АДРЕСА_1 , проведеної від 16.11.2009 за реєстр. № 27881456 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 . Позивач є спадкоємцем після його смерті за заповітом, але не може оформити своїх спадкових прав на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 через невизнання відповідачем ОСОБА_3 таких прав у зв`язку із державною реєстрацією права власності на дане нерухоме майно в цілому на його ім`я на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 26.10.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і зареєстрованого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною в реєстрі нотаріальних дій від 26.10.2009 за реєстр. № 1623.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Скасовано нотаріальну дію у виді посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного 26.10.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , і зареєстрованого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною в реєстрі нотаріальних дій від 26.10.2009 за реєстровим № 1623.

Скасовано записи про реєстрацію договору дарування житлового будинку, укладеного 26.10.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , внесених приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною до Державного реєстру правочинів від 26.10.2009 за реєстровим № 3679172.

Скасовано записи про реєстрацію права власності на житловий будинок з приналежним майном, що знаходиться по АДРЕСА_1 , здійснені 16.11.2009 за реєстровим № 27881456 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 124,8 кв. м, з неї житлова - 84,1 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що договір дарування від 26.10.2009 не визнаний судом недійсним, а відтак задоволення позовних вимог суперечить нормам чинного законодавства, а також позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки скасування нотаріальної дії у виді посвідчення договору дарування та визнання права власності на 1/2 будинку повністю суперечить чинному договору дарування, про недійсність, якого не зазначено у мотивувальній та резолютивній частині рішення. Вважає, що невірний обраний спосіб захисту своїх порушених прав є самостійною підставою для відмови у позові. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, з мотивів, викладених у відзиві на скаргу (а.с.174-177).

Приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу Кушинська Л.Я. подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, проти позовних вимог заперечує, оскільки договір дарування житлового будинку від 26.10.2009 за реєстр. № 1623 був посвідчений нею з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з частиною першою та другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами п`ятою сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом установлено, що сторони по справі відповідач ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 є рідними братом і сестрою, а відповідачка ОСОБА_4 є їхньою матір`ю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки і відповідача - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть, копія якого долучена до справи, який був чоловіком відповідачки ОСОБА_4 .

За час свого життя спадкодавець ОСОБА_5 особисто розпорядився всім своїм майном, яке належало йому на день смерті, склавши на користь своєї дочки ОСОБА_1 заповіт, який посвідчений секретарем виконкому Милятинської сільської ради Гриневич С.М. від 18.12.2002 за реєстр. № 32, який не змінювався та не скасовувався, про що свідчить відповідна відмітка на ньому.

Внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за заповітом, до складу якої увійшло право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, спадкове домоволодіння складається із житлового будинку (літера «А-1») з підвалом (літера Пд-а) та сходами (літера а), загальною площею 124,8 кв.м., з неї житлова - 84,1 кв.м., гаражу (літера «Б»), господарської будівлі (літера «В»), колодязю (літера К). Спадковий житловий будинок побудований в 2002 році, є придатним для проживання і не є об`єктом самочинного будівництва. Інвентаризаційна вартість житлового будинку з приналежним майном становить 312 762 грн.

Зазначений житловий будинок належав спадкодавцю ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності подружжя, так як він був збудований (створений) за час шлюбу, укладеного 17 травня 1958 року з відповідачкою ОСОБА_4 . Дана обставина стверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Милятинською сільською радою від 02.10.2002 за реєстр. № 312, повторним свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 05.12.2017, нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_5 від 04.10.2002 про надання згоди на відчуження майна, рішенням Буського районного суду Львівської області від 21.04.2004 та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.08.2004 у цивільній справі 2-30/2004, якими визнано недійсним договір дарування житлового будинку посвідченого Буською державною нотаріальною конторою 04.10.2002 за реєстр. № 2474.

27 червня 2008 року ОСОБА_1 подала до Буської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі якої заведена спадкова справа № 465/2008, що стверджується матеріалами спадкової справи. Проте свідоцтво про право на спадщину за заповітом їй не видано.

26 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування вищезазначеного житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л.Я. за реєстр. № 1623. При цьому, ОСОБА_4 подала нотаріусу заяву про те, що житловий будинок, який є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю (а.с.77).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що від спадкодавця ОСОБА_5 до позивачки перейшло право власності на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі заповіту, посвідченого секретарем Милятинської сільської ради Буського району Львівської області 18 грудня 2002 року, а нотаріальна дія щодо посвідчення договору дарування від 26.10.2009 не відповідає вимогам п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 (в редакції чинні станом на 26.10.2009).

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до частини 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного органу юстиції та печаткою Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України.

Пункт 1 частини першої ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17.

Як установлено судом першої інстанції, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16.11.2009 за реєстровим № 27881456 була здійснена державна реєстрація права власності на спірне майно за ОСОБА_3 (а.с.36-37). Підставою для внесення до реєстру відповідного запису про ОСОБА_3 як власника спірного майна був договір дарування, укладений 26 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л.Я. від 26.10.2009 за реєстр. № 1623.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Презумпція може бути спростована у двох випадках: якщо правочин за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнаються недійсними законом з моменту їх вчинення (нікчемні правочини) або недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини).

Як установлено судом, правочин (договір дарування від 26.10.2009, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ), який був підставою набуття відповідачем права власності на спірне майно та підставою для внесення до Державного реєстру запису про право власності на спірне майно, позивачем не оспорений та не визнаний недійсним в судовому порядку. Неправомірність дій нотаріуса під час посвідчення договору автоматично не зумовлює недійсність договору, на підставі якого в особи виникло право власності, що підлягає державній реєстрації.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства відповідно до ст.. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

З урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством засад (принципів) змагальності і диспозитивності при зверненні до суду позивачі самостійно обирають спосіб захисту порушеного права та обґрунтовують доказами.

Ураховуючи наведене, оскільки договір дарування недійсним не визнаний, висновок суду про скасування нотаріальної дії у виді посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного 26.10.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , скасування запису про реєстрацію зазначеного договору дарування; скасування запису про реєстрацію права власності на житловий будинок з приналежним майном, що знаходиться по АДРЕСА_1 , здійсненого 16.11.2009 за реєстровим № 27881456 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку є передчасним.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відтак, оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Кушинської Лілії Ярославівни, Милятинської сільської ради Буського району Львівської області про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом та усунення перешкод у здійсненні права розпорядження нерухомим майном відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:20.11.2020

Головуючий

Судді