ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1869/20 Справа № 212/7994/18 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/7994/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фізична особа підприємець ОСОБА_4 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідачки Фізичної особи підприємця - ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих грошей.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 відбулася усна домовленість про придбання у неї металопластикових вікон.

Реквізити до сплати, найменування одержувача коштів, найменування товару, кількість та сума платежу була визначена у двох рахунках №2344 від 26.09.2016 року, які відповідачка направила позивачу електронною поштою після погодження умов придбання вікон через засоби телефонного зв`язку.

26.09.2016 року позивач перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_4 49 000,00 грн. двома квитанціями № 5347787, № 5347778 з призначенням платежу - платіж від ОСОБА_1 , за ПВХ вікна згідно рахунку № 2344 від 26.09.2016 року.

В рахунку № 2344 від 26.09.2016 року про сплату суми 38 000,00 гривень 00 коп. зазначено, що сплата підлягає за вікна ПВХ у кількості 11 шт., у рахунку № 2344 від 26.09.2016 р. про сплату суми 11 000,00 гривень 00 коп. зазначено, що сплата підлягає за вікна ПВХ у кількості 6 шт.

Таким чином, позивачем було перераховано на банківський рахунок відповідача № НОМЕР_1 у Криворізька філія ПАТ КБ «Приватбанк», Кривий Ріг, (МФО 305750) згідно з виставленими рахунками відповідача № 2344 від 26.09.2016 року на суму 38 000,00 грн., та № 2344 від 26.09.2016 року на суму 11 000,00 грн., всього - 49 000,00 грн.

Однак, станом на сьогоднішній день, відповідач свої зобов`язання щодо поставки замовленого та оплаченого товару не виконала, не дивлячись на неодноразові звернення позивача.

Посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, позивач просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_4 72 840,85 гривень, з яких: безпідставно одержані кошти в сумі 49 000,00 гривень, проценти за користування чужими коштами - 13 057,49 гривень, 3% річних розмірі 2 698,36 гривень та збитки від інфляції в розмірі - 8 085,00 гривень, а також стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір, при зверненні з позовом до суду в сумі 728,41 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 70142 гривні 49 коп., з яких: безпідставно одержані кошти в сумі 49 000,00 гривень, проценти за користування чужими коштами -13 057,49 гривень, збитки від інфляції в розмірі 8 085,00 гривень.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір в сумі 728,41 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ФОП ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та невірне застосування норм матеріального права. Зокрема, на думку відповідачки, суд першої інстанції не врахував, що у позивача існувала правова підстава для перерахування грошових коштів, а саме досягнення домовленості про поставку металопластикових вікон, а тому положення ст. 1212 ЦК України до правовідносин сторін не можуть бути застосовані. При цьому, відповідач вважає надуманими висновки суд першої інстанції щодо визнання недійсними рахунків та щодо відсутності між сторонами договору, оскільки резолютивна частина рішення Апеляційного суду Київської області від 06.12.2017 року таких висновків не містить. Відповідачка зауважує на тому, що перехід майна (грошових коштів) від ОСОБА_1 до неї був свідомим і не суперечив юридичному змісту правовідносин, а тому не можна вважати, що є правові підстави для стягнення з неї цих коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ратушна Р.П., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 26 вересня 2016 року здійснив попередню оплату за купівлю металопластикових віком та перерахував на рахунок відповідача ФОП ОСОБА_4 попередню оплату в розмірі 49 000 грн.

Попередня оплата за товар була здійснена згідно виставлених рахунків ФОП ОСОБА_4 за № 2344 від 26 вересня 2016 року на суму 38 000 грн., та за № 2344 від 26 вересня 2016 року на суму 11 000 грн.

Перерахунок коштів на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_4 підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями № 5347787 від 26 вересня 2016 року на суму 11 000 грн., та № 5347778 від 26 вересня 2016 року на суму 38 000 грн.

Факт належності рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 та надходження грошових коштів на зазначений рахунок від ОСОБА_1 за ПВХ вікна, підтверджено інформацією наданою банком ( а.с.48).

ФОП ОСОБА_4 отримані від позивача кошти в розмірі 49 000 грн. не повернула.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 06.12.2017 року по справі між тими самими сторонами, де позивач ОСОБА_1 звертався з позовом до ФОП ОСОБА_4 про захист прав споживачів, стягнення попередньої оплати та відшкодування моральної шкоди, встановлено, що між сторонами не укладався письмовий договір, а тому існування зобов`язання на підставі договірних відносин між сторонами не доведено, що є правовою підставою для стягнення цих коштів як безпідставно отриманого майна, тобто майна, яке отримано без відповідної правової підстави. Крім того, суд дійшов висновку, що за користування чужими грошовими коштами відповідачка ФОП ОСОБА_4 зобов`язана сплатити проценти та відшкодувати інфляційній збитки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Установлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 06.12.2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_4 про захист прав споживачів, стягнення попередньої оплати та відшкодування моральної шкоди

Ухвалюючи дане рішення, суд дійшов висновку, що вказаний договір не є укладеним, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди з усіх його істотних умов. Зазначеним рішенням також встановлено факт отримання відповідачкою від позивача грошових коштів у розмірі 49 000,00 грн., що також не заперечується і самою відповідачкою.

Вказане судове рішення набрало законної сили 06 грудня 2017 року, а тому, з урахуванням положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, встановлені у ньому обставини доказування не потребують.

Таким чином, виходячи з установленої судом обставини відсутності укладеного між сторонами договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність отриманої ФОП ОСОБА_4 від ОСОБА_1 грошової суми, яку відповідачка зобов`язана повернути позивачу.

Доводи апеляційної скарги про існування між сторонами дійсного правочину, який у встановленому порядку неукладеним не визнавався, є необґрунтованими, оскільки не узгоджуються із правовою природою договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції надано невірне трактування рішенню Апеляційного суду Київської області від 06.12.2017 року та не взято до уваги, що резолютивна частина цього рішення не містить висновків щодо визнання недійсними рахунків та щодо відсутності між сторонами договору, колегією суддів не приймаються, оскільки такі висновки викладено у мотивувальній частині цього судового рішення, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до довільного трактування висновків суду.

При цьому колегія суддів зауважує й на тому, що ФОП ОСОБА_4 , зазначаючи про наявність між сторонами договірних відносин, не вказує на факт виконання нею умов договору, а всі доводи апеляційної скарги зводяться до позиції останньої щодо правомірності набуття нею грошових коштів.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, а відповідачкою не спростовано того факту, що гроші отримані нею безпідставно, відтак у неї виникло зобов`язання по поверненню безпідставно отриманого майна (грошових коштів), сплати процентів за безпідставне збереження грошових коштів на підставі ст. 536 ЦК України та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Розрахунок процентів за безпідставне збереження грошових коштів проведено судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 536 ЦК України виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, а розрахунок інфляційних втрат проведено у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, та відповідачкою в апеляційному порядку цей розрахунок не спростовується, власного розрахунку цих сум не надано.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки Фізичної особи підприємця - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: