Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач -Дронська І.О.
Провадження № 22-ц/810/1031/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І. О.,

суддів Гаврилюка В. К., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Вовчанської С. В.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 листопада 2019 року, постановлену у складі судді Бароніна Д. Б. 12.11.2019 року в м. Сєвєродонецьку

за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року заявниця ОСОБА_1 звернулась до Сєвєродонецького міського суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12.11. 2019 року закрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області.

Роз`яснено заявнику, що розгляд спору про наявність чи відсутність у заявника права на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника належить до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснено заявнику, що повторне звернення до суду в порядку цивільного судочинства з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Не погодившись з вказаною ухвалою заявницею ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необгрунтованість ухвали суду першої інстанції, скаржниця просила скасувати ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12.11 2019 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржниця вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність спору про право і у наслідок цього неправильно дійшов висновку про необхідність розгляду справи у порядку адміністративного судочинства за правилами позовного провадження.

Заявниця-скаржниця та заінтересована особа, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.

Справу розглянуто на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі зазначених осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні суд першої інстанції дійшов висновку про те, що під час розгляду справи у порядку окремого провадження судом виявлено наявність спору про право з приводу наявності у заявника права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, та посилаючись на завдання Пенсійного фонду України та зміст відповідних положень норм процесуального права, суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що спірні правовідносини з приводу наявності чи відсутності у заявника права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника мають ознаки публічно-правових за предметом та суб`єктним складом, а отже, підлягають розгляду за правилами КАС України, тобто в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок є таким, що порушує норми процесуального права та не відповідає судовій практиці з аналогічних питань.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за виключенням, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Згідно зі ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За загальним правилом, передбаченим ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загалшьного або спрощеного); 3) окремого провадження.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних із реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина або юридичної особи не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 4, 5, 19 КАС України, які визначають поняття публічно-правового спору, суб`єкта владних повноважень, закріплюють право на звернення до суду та межі юрисдикції адміністративних судів.

Так, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення юридичного факту, а саме факту її перебування на утриманні її чоловіка ОСОБА_2 включно по день смерті останнього, а тому висновок суду першої інстанції про те, що у данному випадку вбачаються ознаки публічно-правових відносин за предметом та складом суб`єктного складу та між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу наявності чи відсутності у заявника права на пенсію, є помилковим.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів, відповідно до ст. 379 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції скасувати як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 листопада 2019 року скасувати і направити справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13.01.2020 року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді В. К. Гаврилюк

О. Ю. Карташов