Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 428/168/20
Провадження № 22-ц/810/714/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря: Пономарьової В.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Російська Федерація

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 вересня 2020 року, постановлену судом у складі судді Бароніна Д.Б.

за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року позивачка звернулася до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказала, що внаслідок бойових дій на Сході та окупації частини території Україні значно погіршилася економічна ситуація в нашій державі, стрімко зросли ціни на продукти харчування, медичні препарати, паливо, комунальні послуги.

Місто Сєвєродонецьк, в якому проживає позивачка входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. № 1275-р.

Проживаючи у зоні проведення бойових дій позивачка постійно реально сприймала загрозу бути вбитою або пораненою. За місцем її проживання був ускладнений доступ до основних послуг, серед яких, водопостачання, опалення і охорона здоров`я. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України для позивачки обмежена можливість реалізації її конституційних прав. Зазначені негативні обставини викликали у позивачки, як громадянки України, значні душевні страждання. Після початку збройної агресії Російської Федерації проти України вона постійно перебуває у пригніченому стані, знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

Враховуючи характер душевних страждань, яких позивачка зазнала у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, окупацією частини території держави і беззаконням, яке панує на цій частині території України, вважає, що в результаті протиправної поведінки Російської Федерації позивачці завдана моральна шкода, просила суд стягнути з Російської Федерації на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000 грн.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 вересня 2020 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Не погодившись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд скасувати ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 вересня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції в цій справі необґрунтовано послався на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 03.06.2020 року в справі № 357/13182/18 та від 13.05.2020 року у справі № 711/17/19 про те, що бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Посилається на те, що насьогодні у законодавстві і судовій практиці переважної більшості розвинених іноземних держав застосовується концепція обмеженого імунітету, що передбачає надання державі та її власності тільки у зв`язку з діяльністю, що має суверену природу, відмовляючи в імунітеті діяльності, не пов`язаній з виконанням державою суверенних функцій. Принцип імунітету держави має диспозитивний характер в не відноситься до загальних принципів міжнародного права. Натомість, повага до імунітету іноземної держави базується на звичаєвій нормі міжнародного права.

Скаржник зазначає, що з урахуванням рішення ЄСПЛ від 14.03.2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» та постанови Верховного Суду від 25.01.2019 р. у справі № 796/165/18 норми Європейської конвенції про імунітет держави та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності підлягають застосуванню українськими судами згідно із звичаєвим міжнародним правом.

Не публічний характер дій Російської Федерації під час збройної агресії проти України, застосування нею власних військових підрозділів і техніки без розпізнавальних знаків і без оголошення війни, повне заперечення участі російських військовослужбовців у бойових діях на території нашої держави, приховане створення, навчання, фінансування, озброєння та матеріальне забезпечення підконтрольних Російській Федерації незаконних збройних формувань на території України, організація і координація диверсійно-терористичної діяльності проти нашої держави, а також використання інших специфічних форм і методів «гібридної війни», у результаті яких була завдана шкода життю, здоров`ю та майну значної кількості осіб на території України, однозначно вказує на те, що збройна агресія Російської Федерації проти України не є актом публічної влади, вчиненим з публічною метою і на неї не поширюється судовий імунітет.

Скаржник посилається на те, що в справах про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої у результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, дія приписів ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» не поширюється на Російську Федерацію, як особливий суб`єкт правовідносин, відмінний від фізичних і юридичних осіб, оскільки об`єкти правовідносин, учасником яких вона виступає, знаходяться на території України, при цьому юридичні факти, що створили відповідні правовідносини, також мали місце на території України. Сєвєродонецький міський суд Луганської області неправильно застосував норми ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про дату час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

В судовому засідання представник Російської Федерації не з`явився, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд першої інстанції закриваючи провадження у справі виходив з того, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача. Російська Федерація у відповідь на запити суду не висловила свої згоди через уповноважених осіб або компетентні органи на розгляд даного спору в судах України, тому суд дійшов висновку що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет.

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно до частини четвертої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої.

Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Такі висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справі № 711/17/19 від 13 травня 2020 року, у справі № 357/13182/18 від 03 червня 2020 року, у справі № 914/3360/2012 від 23 жовтня 2019 року.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивачка відповідачем зазначила Російську Федерацію. Вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України позивачці завдано моральної шкоди, просить суд стягнути з Російської Федерації на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000 грн.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції правомірно, з посиланням на відповідні норми законодавства вказав на те, що відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції неодноразово на адресу Посольства Російської Федерації надсилав запити стосовно згоди чи не згоди Російської Федерації на залучення її до участі у справі в якості відповідача. Проте, компетентними органами Російської Федерації такої згоди не надано.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано послався на висновки Верховного Суду у справах № 357/13182, № 711/17/19, оскільки відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржниці про те, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті збройної агресії Російської Федерації проти України дія ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право не поширюється», оскільки як зазначалося вище стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не є підставою для скасування ухвали. Суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, щодо закриття з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.259,367,374,375,382,384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 09 грудня 2020 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко