Справа № 201/5273/19
Провадження № 2/201/1316/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

13 січня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С,

при секретарі - Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом позбавлення права користування та виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом позбавлення права користування та виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень позивачі посилалися на те, що вони є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності. Відповідачі були зареєстровані та вселені в спірну квартиру, проте на даний час не є членами сім?ї власників, створюють їм перешкоди як власникам квартири у вільному користуванні та розпорядженні нерухомим майном та добровільно виселитися із чужого приміщення відмовляються.

Позивачі надали до суду заяву, у якій просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідач ОСОБА_4 неодноразово подавала до суду заяву з проханням відкласти розгляд справи.

Третя особа та її представник у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 023 січня 1997 року, та свідоцтв про право власності на спадщину за законом від 19 червня 2015 року (а.с. 15-19).

В даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 - співвласник, ОСОБА_7 - донька ОСОБА_8 , ОСОБА_5 - не встановлено родинні стосунки, ОСОБА_6 - не встановлено родинні стосунки, ОСОБА_4 - не встановлено родинні стосунки, ОСОБА_9 - не встановлено родинні стосунки (а.с. 25).

Із письмових пояснень сторін встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 зареєструвалися та вселилися до спірної квартири без згоди співвласників, оскільки ОСОБА_4 на час реєстрації в спільній квартирі перебувала у незареєстрованих шлюбних відносинах із позивачем ОСОБА_2 Восени 2017 року припинилися фактичні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та саме з цього часу відповідач фактично перестала бути членом сім?ї позивачів, проте продовжує проживати в квартирі позивачів разом із своїми родичами та добровільно виселитися відмовляються.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідачі вселились у спірну квартиру в якості фактичних членів сім`ї одного із власників, що постійно проживали разом з наймачем і вели з ним спільне господарство, і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а також може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд звертає увагу на те, що за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

На виконання Конвенції суд встановив, що втручання у право позивача на повагу до його житла відбулось на незаконних підставах. Позивач втратив житло через незаконні дії осіб, а відповідачі набули це право без законних на те підстав. Відповідач-1 не є та не був власником спірної квартир, а отже дане житло не може вважатись житлом відповідачів в розумінні вищенаведеної норми Конвенції.

Як встановлено судом ОСОБА_4 з 2017 року не є членом сім?ї позивача ОСОБА_2 , спільним побутом з ними не пов?язана, продовжує разом із своїми родичами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживати в належній позивачам квартирі, добровільно виселитися відмовляються та перешкоджають позивачам як власникам будинку у здійсненні їх права власності, а саме у вільному володінні, користуванні та розпорядженні майном, зокрема перешкоджає використовувати дане помешкання для проживання членів сім?ї позивачів та інших, визначених позивачами, осіб, чим порушує конституційне право позивачів не непорушність права власності, а тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі статті 406 ЦК України.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позовні вимоги в частині скасування реєстрації місця проживання відповідачів задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою чи померлою) свідоцтва про смерть.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про виселення осіб з житлового приміщення є підставою для зняття цих осіб з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи чинити ці дії немає потреби.

Щодо вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні.

За викладених обставин суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі по 1000 грн. з кожного відповідача.

Стосовно вимоги про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 шкоди за псування стін в квартирі та меблів у сумі 10000 грн., слід дійти до висновку про можливість відмови у задоволенні такої вимоги, оскільки позивачем не надано суду належних доказів, які підтвердили обставини, викладені ОСОБА_1 на підтвердження цього факту.

Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 430 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом позбавлення права користування та виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди в користуванні квартирою, шляхом позбавлення права користування та виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі по 1000 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 сплачений останньою судовий збір у сумі по 520,33 грн. з кожного.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев