ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7273/20 Номер провадження 22-ц/814/2545/20Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представник позивача адвокат Ярошенко С.М.

представник відповідача ОСОБА_1

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2020 року, ухвалене суддею Андрієнко Г.В., повний текст рішення - складено 22 вересня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області заборгованість із невиплаченої заробітної плати у розмірі 19 547,76 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 301 876,80 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 13 грудня 2012 року він був призначений на посаду директора Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з посадовим окладом відповідно до штатного розпису, що підтверджується наказом директора Координаційного центру з надання правової допомоги Вишневського А. від 13.12.2012 року № 106-к «Про призначення ОСОБА_3 ». 18 травня 2015 року наказом Координаційного центру з надання правової допомоги №238-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_3 » позивачу оголошено догану. 20 травня 2015 року наказом Координаційного центру з надання правової допомоги №259-к «Про звільнення ОСОБА_3 » позивача звільнено з посади директора Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги 21 травня 2015 року, відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України. Вважаючи вищезазначені накази неправомірними, а своє звільнення незаконним, у червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду та рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2015 року наказ про звільнення ОСОБА_2 з посади директора Полтавського обласного центру надання безоплатної вторинної правової допомоги скасовано, поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області, стягнуто з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 21 травня 2015 року по день поновлення на роботі. Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги ОСОБА_2 поновлено на роботі з 21.05.2015 р. Зазначає, що судове рішення в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не виконано, що підтверджується листом Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Полтавській області від 03 березня 2020 року №031-27/280. У позовній заяві позивач наводить розрахунок середнього заробітку, який, на його думку, підлягає стягненню з відповідача. Виходячи з дати звільнення 20 травня 2015 року, два місяці, що передували події (звільненню) - березень, квітень 2015 року. Розмір заробітної плати за березень 2015 року становить 6 683,95 грн., квітень 2015 р. 3 708,75 грн. Середній заробіток: 6 683,95+3 708,75=10 392,70 грн. Кількість робочих днів у березні 2015 року - 21 день, у квітні 2015 року - 21 день. Нарахований середньоденний заробіток становить: 10 392,70 : 42 = 247,44 грн. Визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до постановлення рішення суду про стягнення заробітної плати: кількість робочих днів за період з 21.05.2015 р. по 11.09.2015 року становить 79 робочих днів: травень - 7 робочих днів; червень - 23 робочих днів; липень - 23 робочі дні, серпень - 20 робочих днів; вересень - 9 робочих днів. Загалом кількість робочих днів зa період з 21.05.2015 року по 11.09.2015 року становить 79 робочих днів. 79 робочих днів х 247,44 (середньоденна заробітна плата) = 19547,76 грн. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу до набрання законної сили рішення суду становить 19 547,76 грн. Орієнтовний розрахунок середнього заробітку за час невиконання рішення суду з 12.09.2015 року по 30.07.2020 року: кількість робочих днів за період з 12.09.2015 р. по 30.07.2020 р. становить 1220 робочих днів. 1220 робочих днів х 247,44 (середньоденна заробітна плата) = 301 876,80 грн. Отже, розмір середнього заробітку за місяці затримки виплати становить 321 424,56 грн. Також позивач вказує, що унаслідок протиправних дій відповідача йому завдана моральна шкода, у зв`язку з чим останній повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Внаслідок незаконних дій відповідача він зазнав душевних страждань, що призвело до погіршення фізичного та духовного стану, спричинену йому моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 10 000,00 грн. Крім цього, позивач поніс судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., які просив стягнути з відповідача.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області на користь ОСОБА_2 заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 19 547,76 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 301 876,80 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог позивачу відмовлено.

Стягнуто з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області на користь держави судовий збір у розмірі 3 214,24 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, на виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2015 року Координаційним центром з надання правової допомоги 11 вересня 2015 року було видано наказ № 418-к «Про поновлення на роботі» ОСОБА_3 », яким поновлено ОСОБА_2 на посаді директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області з 21 травня 2015 року. Проте, відповідачем не здійснювалися ОСОБА_2 будь-які виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідно до вимог чинного законодавства, з посиланням на те, що у рішенні не визначено суму заробітної плати, яку необхідно сплатити на його користь. Внаслідок цього позивач протягом тривалого часу був позбавлений можливості отримати вказані кошти з моменту його поновлення на роботі по теперішній час. Разом з тим, при ухваленні рішення про поновлення на роботі ОСОБА_2 питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося з визначенням конкретних сум, які підлягають стягненню, а тому вказану вимогу заявлено ним у даній справі. Також судом враховано, що усупереч вимог щодо змагальності сторін, відповідачем не надано будь яких належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог позивача, не надано суду контррозрахунку сум заробітної плати, яку належить виплатити ОСОБА_2 згідно вимог трудового законодавства та рішення суду, яке набрало законної сили. Натомість сторона відповідача посилається на те, що позивач не звернувся за примусовим виконанням рішення суду, однак це не позбавляє їх обов`язку розрахуватися із позивачем, самостійно визначити суми заборгованості, які належать до сплати у разі звільнення. Зважаючи на факт невиконання рішення суду, яким захищені трудові права позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Крім того, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не знайшли свого обґрунтованого підтвердження, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

В апеляційній скарзі Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Координаційним центром з надання правої допомоги рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2015 року виконано, крім частини, що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 травня 2015 року по день поновлення на роботі, оскільки суд її розмір не визначив. Також звертає увагу, що ОСОБА_2 23.08.2018 року звертався до суду із відповідною заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій фактично визнавав те, що Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області не мав можливість самостійно вирахувати суму заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи зі змісту вказаного рішення суду. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.10.2018 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення. Крім того, виконавчі документи, визначені ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», до відповідача не надходили, будь-які провадження з виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11.09.2015 року у справі № 554/7957/15-ц не проводилися, в Єдиному державному реєстрі виконавчих документів така інформація відсутня. Крім того, зазначає, що позовні вимоги про виплату ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу фактично вже вирішено рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11.09.2015 року, лише без зазначення конкретного розміру суми стягнення, тому прийняте рішення у даній справі є грубим порушенням норм процесуального права. Вважає, що стягнення за затримку виплати заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є абсолютно різними поняттями. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватися як виплата за виконану роботу. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Водночас, відповідачем при звільненні позивача у травні 2015 року було здійснено всі виплати, які належало виплатити позивачу при його звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанці повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 до Координаційного центру з надання правової допомоги, регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області, третя особа: директор Координаційного центру з надання правової допомоги Вишневський А.В., про скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено; наказ Координаційного центру з надання правової допомоги № 238-к від 18.05.2015 року про застосування відносно ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді догани скасовано; наказ Координаційного центру з надання правової допомоги №259-к від 20.05.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади директора Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги скасовано; поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області; стягнуто з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області на користь ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу заробітну плату з 21.05.2015 року по день поновлення на роботі. Рішення в частині поновлення незаконного звільнення працівника на роботі допущено судом до негайного виконання. Зазначене судове рішення набрало законної сили 22 вересня 2015 року (а.с. 14-16).

За змістом цього рішення суд дійшов до висновку, що звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, судом встановлено ці порушення трудового законодавства, при цьому стороною відповідачів було визнано позовні вимоги і таке визнання позову було прийнято судом.

На виконання вказаного судового рішення 11 вересня 2015 року Координаційним центром з надання правової допомоги було видано наказ №418-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_3 », яким поновлено ОСОБА_2 на посаді директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області з 21 травня 2015 року (а.с. 10).

Встановлено, що 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 звертався на адресу відповідача із запитом, в якому просив повідомити стан виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/7957/15-ц з направленням належно завірених копій підтверджуючих документів перерахування заробітної плати, оскільки ні на його поточний рахунок, ані на картковий рахунок кошти до цього часу не надійшли (а.с. 37).

Листом Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області №03-1-27/280 від 03 березня 2020 року ОСОБА_2 повідомлено, що у рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 11.09.2015 року у справі №554/7957/15-ц не визначено суму заробітної плати, яку необхідно сплатити Регіональному центру з надання безоплатної правової вторинної допомоги у Полтавській області на його користь за час вимушеного прогулу (а.с. 11).

Крім того, листом Координаційного центру з надання правової допомоги №Я-1348-20/11 від 15 травня 2020 року на адвокатський запит від 06.05.2020 року №8 повідомлено, що наказ №418-к від 11.09.2015 року неодноразово надсилався на адресу ОСОБА_2 , при цьому, після 11 вересня 2015 року будь-які інші розпорядчі документи, що стосуються ОСОБА_2 . Координаційним центром не видавалися (а.с. 9).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не здійснювалися ОСОБА_2 будь-які виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідно до вимог чинного законодавства, з посиланням на те, що у рішенні не визначено суму заробітної плати, яку необхідно сплатити на його користь, внаслідок чого позивач протягом тривалого часу був позбавлений можливості отримати вказані кошти з моменту його поновлення на роботі по теперішній час.

Як зазначено стороною позивача у судовому засіданні, відповідач не здійснив повний розрахунок з ним та не виплатив заробітну плату за час вимушеного прогулу, не надав ніяких розрахунків та письмово не повідомив про такі розрахунки, що підтверджується наведеним листуванням та матеріалами справи у сукупності.

Разом з тим, при ухваленні рішення про поновлення на роботі ОСОБА_2 питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося з визначенням конкретних сум, які підлягають стягненню, а тому вказану вимогу заявлено ним у даній справі.

Крім того, судом першої інстанції визначено, що вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці, тому до його вирішення підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України. При цьому врахована позиція, викладена у висновку Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року (справа №753/13791/17-ц).

Суд першої інстанції прийняв до уваги розрахунок, наданий стороною позивача, оскільки такий розрахунок відповідає вимогам законодавства, відповідачем доказів протилежного суду не надано. До нього включені два місяці (березень-квітень), що передували звільненню: нарахована заробітна плата у березні 2015 року складала 6 683,95 грн. за 21 відпрацьованих дні, у квітні 2015 року 3 708,75 грн. за 21 відпрацьованих дні, у зв`язку з чим розмір середньоденної заробітної плати становить 247,44 грн., а сума заборгованості з виплати середнього заробітку за весь час невиплати за період з 21 травня 2015 року (дня звільнення) по 11 вересня 2020 року (день поновлення на роботі) складає 19 547,76 грн., з розрахунку: 79 днів х 247,44 грн. Крім того, за час невиконання рішення суду з 12 вересня 2015 року по 30 липня 2020 року заборгованість із виплати заробітної плати становить 301 876,80 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в судовому засіданні, що є підставою для відмови у їх задоволенні.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати у розмірі 19 547,76 грн., середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 301 876,80 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн., виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати у розмірі 19 547,76 грн., середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 301 876,80 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Вбачається, що вимога про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати у розмірі 19 547,76 грн. заявлена за період з 21.05.2015 р. (з дня звільнення) по 11.09.2020 р. (по день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі), оскільки ця вимога не була вирішена рішенням суду від 11.09.2015 р. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 301 876,80 грн. заявлена за час невиконання рішення суду з 12.09.2015 р. по 30.07.2020 р., є новою вимогою позивача уданій справі.

По справі вбачається і це не заперечується представниками сторін, що при звільненні позивача з роботи 20.05.2015 р. з ним проведений повний розрахунок та заборгованості не існувало.

Ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, залишив поза увагою доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо звернення позивача у серпні 2018 р. до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за його позовом про поновлення та роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якій позивач просив суд визначити точну грошову суму заробітної плати, присудженої рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11.09.2015 р., що призвело до ухвалення незаконного рішення у даній справі.

Зокрема, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що дійсно 23.08.2018 р. ОСОБА_2 подав до Октябрського районного суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі №554/7957/15-ц, у якій рішенням суду від 11.09.2015 року, зокрема, стягнуто з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області на користь ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу заробітну плату з 21.05.2015 року по день поновлення на роботі (а.с. 73).

Згідно абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.99 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як вбачається, вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.05.2015 р. по день поновлення на роботі (по день ухвалення рішення суду), суд у рішенні від 11.09.2015 р. не вказав точну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що могло бути усунено шляхом ухвалення додаткового рішення у відповідності до вимог ст. 220 ЦПК України у редакції, яка була чинна на час прийняття основного рішення у справі, та передбачала згідно п.2 ч.1,2 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд вирішив питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.10.2018 року заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення - залишена без задоволення з тих підстав, що 13.10.2015 року Октябрським районним судом м. Полтава видано виконавчий лист № 554/7957/15-ц в частині стягнення з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної допомоги у Полтавській області на користь ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу заробітну плату з 21.05.2015 року по день поновлення на роботі. Із даних даного виконавчого листа слідує, що строк його предявлення до виконання визначено по 23.09.2016 року, оскільки судове рішення набрало законної сили 22.09.2015 року. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. (ч. 2 ст. 270 ЦПК України). Згідно п.2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХIV, який діяв на час видачі виконавчого листа позивачу, виконавчі документи можуть бути предявлені до виконання протягом одного року, якщо інше не передбачено законом. Строк пред`явлення до виконання даного виконавчого листа становив один рік, а саме по 23.09.2016 року. Натомість, позивач зазначив, що пред`явив виконавчий лист до виконання 21 травня 2018 року, як доказ, надав лист Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області від 25.05.2018 року № 13-22/1384. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення після закінчення строку на його виконання, доказів про поновлення такого строку на розгляд суду не надав (74-76).

З наведеного вбачається, що позивачеві було відмовлено в ухваленні додаткового рішення про стягнення точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, за рішенням суду від 11.09.2015 року.

Ухвала суду від 17.10.2018 р. не була оскаржена позивачем, шо означає, що він з нею погодився.

Крім цього, згідно п.2 ч. 1, п.1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV у редакції від 06.06.2015 р. (яка була чинна на час ухвалення рішення суду від 11.09.2015 р.), який втратив чинність 05.01.2017 р., виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 301 876,80 грн. (за час невиконання рішення суду з 12.09.2015 р. по 30.07.2020 р.) є безпідставною, не грунтується на вимогах закону, оскільки рішенням суду від 11.09.2015 р. точна сума стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не була присуджена, позивач у передбачені законом строки не скористався процесуальним правом звернення до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення.

Пред`явлення позивачем у серпні 2020 року окремого позову про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати у розмірі 19 547,76 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 301 876,80 грн. не відповідає вимогам ЦПК України та порушує принцип пропорційності у цивільному судочинстві, передбачений ст. 11 ЦПК України.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не перевірив доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, дав неправильну правову оцінку фактичним обставинам справі, тому прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що позов є безпідставний, задоволенню не підлягає, тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати у розмірі 19 547,76 грн., середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 301 876,80 грн., витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п.4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

По справі вбачається, що Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області сплатив 4 821,36 грн. судового збору при подачі апеляційної скарги (а.с. 77,80), ця сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 2,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 2,3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2020 року в частині стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати у розмірі 19 547,76 грн., середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 301 876,80 грн., витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області про стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати у розмірі 19 547,76 грн., середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 301 876,80 грн., витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 користь Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 821,36 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов