Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Васильченка О. В. ,
за участю секретаря судового засідання Поляновській О. І.,
позивача ОСОБА_1
представника відповідача Кобилянського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України про зобов`язання внести зміни до штатного розпису та утворити посаду начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру для поновлення позивача на посаді начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м.Києва з позовом до Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України про зобов`язання внести зміни до штатного розпису та утворити посаду начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру для поновлення позивача на посаді начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 4 січня 2016 року Подільським районним судом м.Києва було ухвалене рішення у справі №758/14732/14-ц за її позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.01.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 19 липня 2016 року, позовні вимоги позивачки було задоволено частково та поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника клінічної лабораторії - лікаря лаборанта Лікувально-діагностичного центру з 11 вересня 2014 року та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
У позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що в день ухвалення судового рішення 04.01.2016 судом було видано виконавчий лист в частині рішення про поновлення позивачки на роботі на посаді начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України, який було пред`явлено до виконання до ВДВС Подільського районного управління юстиції у м. Києві.
Позивачка зазначала, що 04.02.2016 головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження, 04.03.2016 та 15.06.2016 надіслано вимоги на адресу Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України щодо виконання рішення. На стадії виконання вживалися інші заходи щодо забезпечення виконання рішення, державним виконавцем на Лікувально-діагностичний центр Міністерства оборони України було накладено штрафи за невиконання рішення суду та надіслано на адресу ГУ Національної поліції у м. Києві подання про притягнення посадових осіб до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду.
Попри заходи, що вживалися для виконання судового рішення, на адресу державної виконавчої служби Подільського РУЮ у м. Києві від Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України надійшла довідка, якою повідомлено, що в Лікувально-діагностичному центрі Міністерства оборони України посада начальника лабораторії - лікаря-лаборанта виведена зі штату відповідача. Зміни введені в дію з 31.07.2015.
Посилаючись на те, що позивачка повинна бути поновлена на роботі на посаді начальника лабораторії - лікаря-лаборанта Лікувально-діагності центру з 11 вересня 2014 року, тоді як з 31 липня 2015 року вказана посада виведена зі штату Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України, що унеможливлює виконання судового рішення про поновлення на роботі
позивачка з метою реалізації її права на працю та з метою створення умов для виконання судового рішення, звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд зобов`язати Лікувально-діагностичний центр Міністерства оборони Україні внести зміни до штатного розпису та утворити посаду начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру для поновлення її - ОСОБА_1 на посаді начальника клінічної лабораторії - лаборанта.
Ухвалою від 24.11.2016 за позовною заявою ОСОБА_1 було відкрите провадження у справі під головуванням судді Подільського районного суду м. Києва Декаленко В.С.
На підставі розпорядження керівника апарату №1984 від 30.10.2017 було здійснено повторний авторозподіл справи, в результаті якого справа надійшла в провадження судді Супрун Г.Б., а на підставі розпорядження керівника апарату №1035 від 30.10.2018 в провадження судді Васильченка О.В.
05.02.2020 від відповідача Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони Україні до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Посилався на те, що Лікувально-діагностичний центр Міністерства оборони Україні є ліцензованим закладом охорони здоров`я, а також військовою установою, яка підпорядковується військовій частині НОМЕР_1 і до якої застосовується військове законодавство.
Відповідач вказував на те, що прийняття рішення про внесення змін до штатного розпису та утворення посади начальник клінічної лабораторії - лікар-лаборант Лікувально- діагностичного центру не належить до повноважень Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони Україні та його посадових осіб.
Відповідач у відзиві також обґрунтовував правові підстави та законність ліквідації посади начальник клінічної лабораторії - лікар-лаборант Лікувально-діагностичного центру. Зокрема, вказував на те, що 31.07.2015 з метою отримання ліцензії Міністерства охорони здоров`я України на здійснення господарської діяльності Медична практика організаційно-штатна структура та найменування посад були приведені у відповідність до вимог законодавства, а спірна посада була ліквідована. Виведення посади зі штату відповідача було зумовлене тим, що відповідно до пункту 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.02.2011 №49, дія яких поширюється на всіх суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з медичної практики, медична практика провадиться суб`єктами господарювання на підставі ліцензії за умови виконання кваліфікаційних, організаційних, інших спеціальних вимог, встановлених цими Ліцензійними умовами.
Пунктом 4.8 Ліцензійних умов передбачено, що заклади охорони здоров`я повинні мати укомплектований штат медичних та фармацевтичних працівників за заявленими спеціальностями, які мають відповідну спеціальну освіту, і відповідати єдиним кваліфікаційним вимогам. Пунктом 4.9 Ліцензійних умов передбачено, що не допускається введення посад таких категорій, що не передбачені в переліку лікарських посад та посад молодших спеціалістів з медичною (фармацевтичною) освітою.
У пункті 2 Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385 Про затвердження Переліків закладів охорони здоров`я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров`я", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.11.2002 за № 892/7180, визначено, що керівники органів і закладів охорони здоров`я повинні привести у відповідність до переліків, які затверджені цим наказом, назви лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою, внести відповідні зміни до штатних розписів.
У відзиві відповідач обґрунтовував правомірність виведення посади начальник лабораторії - лікар-лаборант. Зокрема, зазначав, що відповідно до Переліку лікарських посад у закладах охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385, було передбачено посаду керівника структурного підрозділу медичного закладу - завідувач.
Відповідно до Тимчасового переліку військових посад Збройних Сил України, які в мирний час можуть заміщатися цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), затвердженого наказом Міністерства оборони України від 24.12.2013 № 902, назва посади начальник лабораторії - лікар-лаборант відноситься до назв військових посад Збройних Сил України, а саме до посади офіцерського складу, які передбачають у підпорядкуванні військовослужбовців, та відповідні військово- облікові спеціальності. Згідно з Тимчасовим переліком військових посад посаді начальник лабораторії - лікар-лаборант еквівалентна посада завідувач лабораторії".
Враховуючи, що посада, яку до отримання Лікувально-діагностичним центром ліцензії, займала ОСОБА_1 , була виключно посадою, яка передбачала призначення на неї цивільної особи, а не військовослужбовця, тобто посада не могла мати назву начальник лабораторії - лікар- лаборант" і повинна була відповідати назві "завідувач лабораторії", було проведено організаційні зміни, що призвели до виведення такої посади, а відтак, і до практичної неможливості поновлення позивачки на цій посаді.
Відповідач також застерігав, що після проведення організаційно-штатних заходів, починаючи з липня 2015 року в Лікувально-діагностичному центрі можуть займати посади особи, які мають медичну освіту. Призначення ОСОБА_1 на посаду лікаря без відповідної освіти призведе до порушення Ліцензійних умов (пункт 4.8, 4.9), що в свою чергу є передумовою до позбавлення відповідача ліцензії на вид господарської діяльності Медична практика.
У відзиві відповідач навів перелік посад за Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників (Випуск 78 Охорона здоров`я", затверджений та впроваджений в дію наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 березня 2002 року № 117), та зазначив кваліфікаційні вимоги до лікарів-лаборантів, відповідно до яких кандидат на посаду «лікар-лаборант вищої кваліфікаційної категорії», «лікар-лаборант І кваліфікаційної категорії», «лікар-лаборант II кваліфікаційної категорії», «лікар-лаборант» повинен мати повну вищу освіту (спеціаліст, магістр) за напрямом підготовки Медицина та спеціалізацію за однією зі спеціальностей медичного профілю.
Посилаючись на те, що проведення організаційно-штатних заходів у відповідача було зумовлене приведенням діяльності медичного закладу у відповідність до вимог чинного законодавства і здійснювалось виключно для отримання ліцензії, а не створення перешкод для поновлення позивача на посаді, що в подальшому з об`єктивних причин призвело до зміни статусу Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України та зміни вимог до його діяльності, а також на те, що обраний позивачкою спосіб захисту прав шляхом зобов`язання відповідача внести зміни до штатного розпису та утворити посаду, суперечить чинному законодавству, відповідач просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав, викладених нею у позовній заяві.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, наводячи обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.
Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з наступним.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 01.08.2008. № 65 була прийнята на посаду лікаря-лаборанта діагностичного відділення; наказом від 30.12.2008. № 116 переведена на посаду завідувача лабораторії лікаря лаборантва; наказом від 01.11.2012. № 133 переведена на посаду начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта цієї військової частини. Відповідно до наказу від 27.06.2013. № 66 командира військову частину НОМЕР_2 з 30.06.2013 перейменовано на Лікувально-діагностичний центр, позивачку переведено на посаду начальника клінічної лабораторії лікаря лаборанта Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України.
Наказом начальника Лікувально-діагностичного центру від 28.10.2014 р. №78 позивача звільнено з роботи з 30.10.2014 з посади начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП.
Не погоджуючись з правовими підставами для звільнення, позивачка оскаржила наказ про своє звільнення до суду.
Рішенням Подільським районним судом м.Києва від 04.01.2016 у справі №758/14732/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 19 липня 2016 року, позовні вимоги позивачки було задоволено частково та поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника клінічної лабораторії - лікаря лаборанта Лікувально-діагностичного центру з 11 вересня 2014 року та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В період, коли справа про поновлення позивачки на роботі, перебувала в провадженні суду, у відповідача Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України відбулися організаційні зміни.
Так, у Лікувально-діагностичному центрі Міністерства оборони України відповідно до наказу начальника від 31.07.2015 №98 на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 13.03.2015 № Д-322/1/2т та Переліку змін до штату № 6/016, було проведено організаційно-штатні заходи, в результаті яких посада начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України з 31.07.2015 буда виведена зі штату № 6/016.
20.08.2015 Лікувально-діагностичний центр Міністерства оборони України отримав ліцензію Міністерства охорони здоров`я України № 534 на вид господарської діяльності Медична практика. Організаційно-штатні заходи були проведені на виконання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.02.2011 №49 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 30.11.2012 №981) та з метою отримання ліцензії Міністерства охорони здоров`я України на вид господарської діяльності Медична практика.
Таким чином, на момент ухвалення 04.01.2016 судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря лаборанта, у відповідача вже була відсутня така посада у зв`язку з її виведенням з 31.07.2015.
Відповідач в межах процедури виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, не здійснив поновлення позивачки на посаді, посилаючись на те, що посада не існує, а сама позивачка за освітою не відповідає вимогам до осіб, які можуть займати посаду лікаря в Лікувально-діагностичному центрі Міністерства оборони України.
Вичерпавши в межах процедури виконавчого провадження усі заходи впливу на боржника щодо виконання судового рішення, як то накладення штрафу за невиконання судового рішення та внесення подання про притягнення до кримінальної відповідальності за умисне невиконання судового рішення, позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд зобов`язати відповідача внести зміни до штатного розпису та утворити посаду, на якій поновити ОСОБА_1 на роботі згідно рішення Подільського районного суду м. Києва від 04.01.2016.
Такі вимоги позивачки не можуть бути задоволені судовим рішенням зважаючи на таке.
Ситуація, за якої судовим рішенням особа поновлюється на роботі, означає, шо звільнення працівника визнане в судовому порядку незаконним, тобто воно є таким, що не відбулось, трудові відносини такими, що не припинялись, а всі умови укладеного з працівником на момент прийняття на роботу трудового договору є існуючими. Це означає, що сторони (працівник та роботодавець) повертаються у становище, яке існувало на день звільнення, а тому заново незаконно звільненого працівника приймати на роботу та виносити наказ про прийняття на роботу не потрібно. Про поновлення такого працівника на роботі виноситься наказ, на підставі якого визначається недійсним запис у трудовій книжці про звільнення. Документами, на підставі яких починається процедура поновлення на роботі, є рішення суду або виданий судом виконавчий лист.
Відповідно до ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.
Стосовно поновлення на роботі негайність виконання означає, що відповідною посадовою особою повинен бути виданий наказ про визнання недійсним запису про звільнення з повідомленням про це працівника негайно після проголошення судового рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд, розглядаючи справу за позовом колишнього працівника про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі (постанова від 24.01.2019 р. у справі № 760/9521/15ц): «Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватись.
Виконання рішення вважається закінченим із дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
За змістом норм ст. 236 КЗпП затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».
Поновлюючи працівника на роботі, роботодавець повинен допустити його до роботи на тій посаді, де він працював на момент звільнення, і в тому ж самому структурному підрозділі, де була передбачена його посада на момент звільнення. Та обставина, що посада, яку займав працівник, має іншу назву, не є перешкодою для поновлення незаконно звільненого працівника.
Невідповідність особи кваліфікаційним вимогам, що ставляться до кандидата на посаду, чи відсутність в штатному розписі посади з назвою, яка зазначена у судовому рішенні, може бути приводом для звільнення працівника з інших підстав (ніж наразі звільнена ОСОБА_1 за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором), встановлених КЗпП України з дотриманням гарантій, встановлених цим кодексом, в тому числі через процедуру скорочення посади з попередженням про це працівника за два місяці.
Поновлення працівника на посаді шляхом зобов`язання відповідача створити таку посаду у штаті, не відповідає процедурі виконання судового рішення, яке є обов`язковим до виконання, а також виходить за межі дискреційних повноважень роботодався щодо комплектування його штату.
Так, пунктом 8 абзацу 5 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730) передбачено, що з питань забезпечення організаційних заходів в апараті Міноборони, Міністр видає директиви, а з питань реформування та розвитку Збройних Сил, їх бойової і мобілізаційної готовності, оперативної та бойової підготовки, здійснення організаційних заходів та інспектування - спільні з начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил накази і директиви.
Відповідно до Інструкції підготовки наказів Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 22.12.2016 № 700, з питань проведення організаційно-штатних заходів у військовій частині НОМЕР_1 видаються накази Міністерства оборони України організаційно-розпорядчого характеру, які готуються в порядку встановленому командиром військової частини НОМЕР_1 .
Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України внести зміни до штатного розпису та утворити посаду начальника клінічної лабораторії - лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та виходять за межі одноосібної компетенції відповідача.
Оскільки чинне законодавство не передбачає винятків з правила про обов`язковість судового рішення, що кореспондується з обов`язком відповідача виконати рішення Подільського районного суду м. Києва від 04.01.2016, та не передбачає створення (реалізацію) будь-яких умов для цього, в тому числі шляхом постановлення нового судового рішення для створення сприятливих умов для виконання судового рішення, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не вбачається.
Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони про зобов`язання внести зміни до штатного розпису та утворити посаду начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру для поновлення позивача на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта, відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя О. В. Васильченко