Постанова

Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 757/31296/15-ц

провадження № 61-12532св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди шляхом стягнення заборгованості та стягнення коштів.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2015 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернулось до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за невиконання умов мирової угоди у справі № 2-3520-1/10 від 01 жовтня 2010 року, що затверджена ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2010 року, в сумі 261 867,42 дол. США та 5 456 622,06 грн.

Вимоги обґрунтовувало тим, що 17 листопада 2006 року між сторонами укладено кредитний договір № 15.3/СД-170.06.3, згідно із яким позичальнику відкрито невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 600 000 дол. США терміном до 16 листопада 2007 року.

20 листопада 2006 року сторони уклали договір про внесення змін до кредитного договору, згідно із яким невідновлювальна кредитна лінія відкрита на суму 1 600 000 дол. США терміном до 16 листопада 2007 року. Згідно із кредитним договором, зі змінами від 04 серпня 2008 року, процентна ставка становить 15 % річних.

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань банк звернувся до суду (справа № 2-3520-1/10).

01 жовтня 2010 року сторони уклали мирову угоду у справі № 2-3520-1/10, яка затверджена ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2010 року. Згідно із цією угодою ОСОБА_1 визнав вимоги банку в розмірі 5 917 685,67 грн, що включає проценти у розмірі 2 993 393,83 грн. (898 454,47 грн та 261 867,42 дол. США) та пеню у розмірі 2 924 291,84 грн, а також зобов`язався відшкодувати судові витрати у сумі 1 820 грн.

Згідно із умовами мирової угоди банк зобов`язався списати пеню у розмірі 2 583 685,67 грн (частина від 2 924 291,84 грн) за умови, що позичальник або майновий поручитель в строк до 23 листопада 2010 року передасть в іпотеку майно на суму 3 334 000 грн, проте такої умови не дотримано, у зв`язку із чим позичальнику не списано цієї пені.

Окрім того, у зв`язку із невиконанням зобов`язань, банк також просив стягнути з позичальника відповідно до статті 625 ЦК України 3% річних від суми простроченої заборгованості по кредиту та процентам у розмірі, що визначені у дол. США, в сумі 820 798,56 грн, 3% річних від суми прострочених процентів по кредиту, що визначені у гривні, у сумі 100 873,05 грн та 712 204,14 грн інфляційних втрат.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем використано право звернення стягнення на предмет іпотеки на суму непогашеної ОСОБА_1 заборгованості в сумі 5 917 685,67 грн, а стягнення коштів у цій справі може призвести до подвійного стягнення.

Окрім того, суд зазначив, що позивачем додано розрахунок заборгованості за період з 24 листопада 2010 року до 20 серпня 2015 року. Розрахунок фактично не містить розрахунку пені та періоду нарахування, при цьому складає 2 924 291,84 грн. В той же час відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності та зверталась увага на неналежним чином складений розрахунок пені.

Зазначив, що розрахунок трьох процентів річних та інфляційних витрат містить в собі період нарахування у задоволенні яких було відмовлено рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2013 року, що в свою чергу також позбавляє суд можливості визначити дійсний розмір трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку з порушенням умов виконання мирової угоди, відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Спонукано ОСОБА_1 до виконання умов мирової угоди, що затверджена ухвалою Печорського районного суду міста Києва від 19 листопада 2010 року у справі № 2-3520-1/10, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК»: процентів у розмірі 2 993 393,83 грн, а саме 898 454,47 грн та 261 867,42 дол. США; а також пені у розмірі 2 924 291,84 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК»:

517 160,19 грн 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 26 серпня 2012 року по 21 серпня 2015 року за прострочення сплати 261 867,42 дол. США;

53 586,06 грн 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 26 серпня 2012 року по 21 серпня 2015 року за прострочення сплати 898 454,47 грн;

685 520,78 грн інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі за період з 26 серпня 2012 року по 21 серпня 2015 року за прострочення сплати 898 454,47 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що виконання рішення у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки буде мати відповідні правові наслідки, проте за відсутності його реального виконання кредитор не позбавлений права щодо захисту своїх інтересів в іншій спосіб. Мирова угода не містить домовленості про те, що погашення заборгованості має відбуватися виключно за рахунок іпотечного майна, а вказано лише на право кредитора звернути стягнення на предмет іпотеки.

З цим позовом банк звернувся 26 серпня 2015 року та 24 липня 2013 року мало місце переривання позовної давності, а отже за вимогами щодо спонукання до виконання умов мирової угоди шляхом стягнення заборгованості позовна давність не пропущена.

Позивачем підрахунок загальної суми, що підлягає стягненню з відповідача з огляду на заявлені банком вимоги в резолютивній частині викладено некоректно, проте наявні у справі докази не перешкоджають суду навести правильний розрахунок із визначенням складових заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у зазначеній справі.

30 листопада 2020 року справу повторно розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не повно з`ясовано обставини справи. Зазначає, що судом апеляційної інстанції розглянуто справу за його відсутності, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання. Вказує, що намагався добросовісно виконати умови мирової угоди. Зазначає, що в рахунок заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки. Заявник вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 17 листопада 2006 року між ВАТ (ПАТ) «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 15.3/СД-170.06.3 (т. 1 а. с. 63-65).

Згідно пункту 1.1. кредитного договору банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 600 000 дол. CШA терміном до 16 листопада 2007 року включно.

20 листопада 2006 року між сторонами укладено договір про внесення змін до кредитного договору, відповідно до якого сторони домовились внести зміни в пункт 1.1. кредитного договору та викласти його в наступні редакції: «Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 1 600 000 дол. США терміном до 16 листопада 2007 включно» (т. 1 а. с. 66).

Згідно пункту 3.1. кредитного договору зі змінами від 04 червня 2008 року, процентна ставка за кредитами встановлюється в розмірі 15% річних.

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань, у вересні 2010 року банк звернувся до суду із вимогами до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В ході розгляду справи між сторонами 11 листопада 2010 року укладено Мирову угоду, яка затверджена ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2010 року, провадження у справі закрито (т. 1 а. с. 68-71).

Згідно із умовами Мирової угоди ОСОБА_1 визнав позовні вимоги банку у розмірі 5 917 685,67 грн, в тому числі: проценти у розмірі 2 993 393,83 грн, а саме 898 454,47 грн та 261 867,42 дол. США, та пеню у розмірі 2 924 291,84 грн.

Банк зобов`язався частково списати пеню у розмірі 2 583 685,67 грн в разі надання ОСОБА_1 або його майновим поручителем в строк до 23 листопада 2010 року у заставу (іпотеку) банку нерухомого майна на загальну суму 3 334 000 грн.

ОСОБА_1 зобов`язався здійснити погашення: по процентах за кредитом у розмірі 2 993 393,83 грн та пені у розмірі 340 606,17 грн в строк до 23 листопада 2010 року.

Кошти у розмірі 898 454,47 грн ОСОБА_1 зобов`язався внести на рахунок № НОМЕР_1 у готівковій чи безготівковій формі.

Кошти у розмірі 261 867,42 дол. США ОСОБА_1 зобов`язався внести на рахунок НОМЕР_2 у готівковій або безготівковій формі.

Кошти у розмірі 304 606,17 грн ОСОБА_1 зобов`язався внести на рахунок № НОМЕР_3 у готівковій або безготівковій формі.

Сторони передбачили, що у разі непогашення ОСОБА_1 процентів за кредитом в розмірі 2 993 394,07 грн, в тому числі 898 454,47 грн та 261 867,42 дол. США, і пені у розмірі 340 605,93 грн в строк до 26 листопада 2010 року банк має право звернути стягнення на предмет застави (іпотеки) відповідно до умов договору та чинного законодавства.

Ухвала суду набрала законної сили.

14 грудня 2010 року між ОСОБА_2 (Іпотекодавцем) та ПАТ «РОДОВІД БАНК» (іпотекодержателем) укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_1 перед Іпотекодержателем за Мировою угодою від 11 листопада 2010 року по цивільній справі № 2- 3520-1/10 щодо погашення заборгованості, прямо передбаченої умовами Мирової угоди, передав в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, зареєстроване як окремий, виділений в натурі об`єкт права власності, а саме: три земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АР Крим, м. Ялта, смт. Лівадія, смт. Виноградне, різної площі. Передане в іпотеку нерухоме майно за домовленістю сторін оцінено в 420 020 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору складає 3 334 000 грн. Іпотекодавець з умовами Мирової угоди ознайомлений.

Згідно підпункту 3.1.1. договору іпотеки при порушенні позичальником умов Мирової угоди, а також при порушенні іпотекодавцем умов цього договору та у випадках встановлених законом у Іпотекодержателя виникає право задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а. с. 72-76).

28 січня 2013 року банк направив позичальнику вимогу про погашення заборгованості, згідно умов Мирової угоди, які станом на 09 січня 2013 не були виконані. Вимогу позичальник отримав 20 лютого 2013 року,

24 липня 2013 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернувся до суду (справа № 754/13851/14-ц) із вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за невиконання умов Мирової угоди в сумі 261 867,42 дол. США та 3 882 746,31 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2013 року у задоволенні вимог ПАТ «РОДОВІД БАНК» відмовлено з тих підстав, що Мирова угода є підставою для її виконання в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Рішення оскаржувалось в апеляційному та касаційному порядку, та залишено без змін.

26 вересня 2014 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернулося до Відділу примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у місті Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження з метою примусового виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2010 року.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у місті Києві від 20 жовтня 2014 року у відкритті виконавчого провадження відмовлено з підстав невідповідності виконавчого документу вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

18 листопада 2014 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва задоволено скаргу ПАТ «РОДОВІД БАНК» на дії державного виконавця, визнано протиправними дії державного виконавця та скасовано винесену постанову від 20 жовтня 2014 року.

09 лютого 2015 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» повторно звернулося до Відділу примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у місті Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження з метою примусового виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2010 року.

Постановою державного виконавця від 14 лютого 2015 року в прийнятті до провадження виконавчому документа було відмовлено з підстав невідповідності вимогам статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не зазначено строк пред`явлення до виконання.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2015 року у задоволенні скарги ПАТ «РОДОВІД БАНК» на неправомірні дії щодо прийняття постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 14 лютого 2015 року відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 754/13851/14-ц задоволено позов ПАТ «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за Мировою угодою, укладеною між ОСОБА_1 та ПАТ «РОДОВІД БАНК» 11 листопада 2010 року, в сумі 5 917 685,67 грн, з яких проценти за користування кредитом - 2 993 393,83 грн та пеня - 2 924 291,84 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій (т. 2 а. с. 10-16).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 ЦК України)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною четвертою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Враховуючи викладене за відсутності виконання рішення у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитор не позбавлений права щодо захисту своїх інтересів в іншій спосіб.

За правилами статті 175 ЦПК України (у редакції, чинній на момент затвердження мирової угоди) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

На момент постановлення ухвали Печорського районного суду міста Києва від 19 листопада 2010 року, якою була визнана мирова угода, укладена між ВАТ (ПАТ) «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1 , вона не відносилась до рішень, що підлягали виконанню державною виконавчою службою.

У зв`язку з чим, у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 754/1795/16-ц (провадження № 61-13760св18), від 19 червня 2019 року у справі № 127/2-1881/09 (провадження № 61-16731св18).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частин другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Враховуючи, що з цим позовом банк звернувся 26 серпня 2015 року, проте 24 липня 2013 року мало місце переривання позовної давності, а отже за вимогами щодо спонукання до виконання умов мирової угоди шляхом стягнення заборгованості позовна давність не пропущена.

Вказане також підтверджується постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 754/13851/14-ц (провадження № 61-1579св18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Враховуючи викладене, наявність ухвали суду про затвердження мирової угоди, яку боржник не виконав, не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за час прострочення.

З урахуванням того, що представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності до вимог банку, з посиланням на те, що в мировій угоді зазначено термін її виконання до 26 листопада 2010 року та те, що позовна заява надіслана до суду 26 серпня 2015 року, а тому такі суми можуть бути стягнуті за період з 26 серпня 2012 року по 21 серпня 2015 року, що є кінцевою датою в розрахунку, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення індексу інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною першою статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Представник відповідача - адвокат Годецький І. Ю., повноваження якого на представництво інтересів ОСОБА_1 в суді підтверджено належними документами, які знаходяться в матеріалах справи, приймав участь у розгляді справи, зокрема, 11 квітня 2019 року та 23 травня 20189 року у суді апеляційної інстанції інстанцій, що свідчить про реалізацію ним прав відповідача на судовий захист та справедливий суд (т. 2 а. с. 126 - 127, 132).

Разом з цим в матеріалах справи міститься відзив на апеляційну скаргу та заява про продовження процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, які підписані ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 101 - 117).

Враховуючи викладене посилання в касаційній скарзі на те, що розгляд справи у суді апеляційної інстанції відбувся без участі ОСОБА_1 , у зв`язку з чим він був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, є безпідставним.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильного висновку суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

С. П. Штелик