ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/937/19 Номер провадження 22-ц/814/1946/20Головуючий у 1-й інстанції Оксенюк М. М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

секретар: Ткаченко Т.І.

за участю представника позивача адв. Костянецького А.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 09 червня 2020 року (повний текст складено 15.06.2020 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що вона, відповідно до договору купівлі-продажу від 19.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Куц С.М., придбала у власника (відповідача у справі) ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,0кв.м, житловою площею 16,7кв.м.

Зазначає що відповідачі зареєстровані та проживають у вказаній квартирі та відмовляються у добровільному порядку її звільнити, чинять позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не утримують її належним чином та не сплачують комунальні послуги.

Вказує, що постановою Верховного Суду від 20.03.2019 року відповідачу ОСОБА_1 відмовлено у визнанні договору купівлі-продажу від 19.11.2008 року нікчемним та у цій постанові касаційний суд зазначив, що малолітня ОСОБА_5 мала право на проживання у спірній квартирі лише до укладання договору купівлі продажу від 19.11.2008 року.

З урахуваннням наведеного прохала: - визнати ОСОБА_1 , 1955 р. н., ОСОБА_3 , 1988 р. н., ОСОБА_4 , 1982 р. н., ОСОБА_5 , 2002 р. н., які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_2 ; - виселити ОСОБА_1 , 1955р.н., ОСОБА_3 , 1988р.н., ОСОБА_4 , 1982р.н., ОСОБА_5 ,2002р.н., з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 09 червня 2020 року позов ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення, задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Виселено ОСОБА_1 , , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , з квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання судових витрат.

З цим рішенням не погодилась відповідач ОСОБА_1 , яка, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що, не є підставою для виселення власника та членів його сім`ї, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого переходу.

Вказує, що виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності сторін договору купівлі-продажу, якими при його укладенні не було визначено, що у спірному житлі зареєстровані і інші особи (відповідачі у справі).

Суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 червня 2006 року відповідач ОСОБА_1 видала довіреність на імя ОСОБА_7 , якою уповноважила останнього продати за ціну та на умовах на власний розсуд належну їй квартиру номер АДРЕСА_1 та виписати її з цієї квартири.

Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Коваленко В.В. та зареєстрована в реєстрі за №2775 (т.1, а.с.124).

У подальшому, 19.11.2008 року, ОСОБА_7 діючи від імені відповідача ОСОБА_1 , на підставі довіреності від 16.06.2008 року, продав позивачу ОСОБА_2 вищезазначену квартиру. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Куцом С.М. та зареєстрований в реєстрі за №10007 ( т.1, а.с.7).

За умовами вказаного договору відповідач ОСОБА_1 продала, а позивач ОСОБА_2 купила спірну квартиру.

Окрім того, право власності на згадану квартиру позивач ОСОБА_2 зареєструвала 19.11.2008 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, як убачається, зокрема, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №168135344 від 27.05.2019 року (т.1, а.с.7,9).

Згідно довідки №20-22/4673 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 21.05.2019 року, в спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , які не є членами сім`ї власника нерухомого майна позивача ОСОБА_2 (т.1, а.с.6).

Також, місцевим судом установлено, що позивач в обгрунтування позовних вимог, зокрема, вказувала, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні квартирою, при цьому не утримують її належним чином та не сплачують комунальні послуги. Наведене знайшло своє підтвердження матеріалами справи, зокрема: довідкою від 08.10.2019 року по розрахункам за послуги теплопостачання, інформацією про нарахування по рокам від 08.10.2019 року, довідкою по розрахункам за послуги з теплопостачання від 08.10.2019 року (т.1, а. с. 138-140).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що, у даних правовідносинах інтереси власника спірного нерухомого майна ОСОБА_2 , переважають у цьому спорі над інтересами відповідачів, оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні зобов`язання щодо користування вищезазначеною квартирою, а також є наявна заборгованість за користування комунальними послугами. Відтак, за законодавчо визначеного права власника майна вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, вимоги ОСОБА_2 оскаржуваним рішення суду було задоволено.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першоюстатті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, права членів сім`ї власника житла є похідними від прав власника. З припиненням прав власника, припиняються і права членів його сім`ї. Новий власник безумовно має право ставити питання про виселення членів сім`ї колишнього власника житла.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність((пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Будь-яке виселення на підставі судового рішення є втручанням у право особи.

Отже, у справах за позовами нових власників житла про виселення членів сім`ї попереднього власника суду належить встановити відповідний баланс між потребою у захисті прав нового власника житла та співмірністю втручання у право на житло членів сім`ї попереднього власника.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 20.03.2019 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», до якої приєднався ОСОБА_7 , задоволено частково.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нікчемним договору купівлі-продажу квартири скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_9 ячеславівна, орган опіки та піклування виконавчого комітету Комсомольської міської ради Полтавської області, про визнання нікчемним договору купівлі-продажу квартири, відмовлено. Вирішено питання судових витрат.(т.1, а.с.12-27, т.2, а.с.35-39).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 20.03.2019 року визнано законним договір купівлі-продажу від 19.11.2008 року, укладений між ОСОБА_7 ,. який діяв від імені відповідача ОСОБА_1 , на підставі довіреності від 16.06.2008 року, та позивачем ОСОБА_2 .

Вказаною постановою установлено, що підстав для визнання вказаного правочину недійсним чи нікчемним не вбачається.

Доводи апеляційної скарги стовно того, що виселення відповідачів, зокрема, і неповнолітньої ОСОБА_5 , в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності сторін договору купівлі-продажу, якими при його укладенні не було визначено, що у спірному житлі зареєстровані і інші особи (відповідачі у справі), колегія суддів до уваги не приймає, з урахуванням наступного.

Так, матеріалами справи установлено, що дійсно, на момент укладення договору купівлі-продажу від 19.11.2008 року, у спірній квартирі були зареєстровані відповідачі та, зокрема, неповнолітня на час укладення правочину - ОСОБА_5 , проте, як установлено постановою Верховного Суду від 20.03.2019 року, ОСОБА_1 є бабою малолітньої ОСОБА_5 , не є її опікуном, а тому на неї не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України. Таким чином, малолітня ОСОБА_5 мала право лише на проживання у спірній квартирі до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 19.11.2008 року.

Факт реєстрації у спірній квартирі інших осіб не може вплинути на волевиявлення власника майна щодо його відчуження. Аналіз матеріалів справи не свідчить про протиправну спрямованість дій позивача на позбавлення відповідачів житла, і такі дії не можна вважати недобросовісними, зокрема, і з урахуванням висновків, зроблених Верховним судом у постанові від 20.03.2019 року. Окрім того, як установлено, відповідачі належним чином не утримують спірну квартиру, у зв`язку з чим наявна заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг.

Відтак, оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача, проживають у квартирі всупереч волі позивача, перешкоджають їй вільно проживати та розпоряджатись нею, при цьому право користування квартирою у ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було похідним від прав колишнього власника квартири ОСОБА_1 , яка продала квартиру позивачу, то апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоді із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Козельщинського районного суду Полтавськї області від 09 червня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак