Справа №442/5491/19
Провадження №2/442/143/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі:

головуючого судді Хомика А.П.

з участю секретаря судового засідання Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Легеди Миколи Миколайовича про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсними правочини щодо відчуження нерухомого майна відповідачем ОСОБА_4 на користь відповідачки ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 не мав права його укладати у зв`язку з наявністю ухвали суду про накладення арешту на спірне майно. Зазначає, що той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження (накладення арешту на майно боржника) не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження та про існування у відповідача права вільно розпоряджатись нерухомим майном, оскільки про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Вважає, що вказані правочини були укладені відповідачем ОСОБА_2 з метою уникнення виконання рішення суду у справі №442/7790/16-ц про стягнення суми боргу за договором позики, тому відчуження спірної нерухомості під час дії судової заборони порушує його майновий інтерес, який полягає у неможливості виконати рішення суду.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_5 позов підтримали і суду пояснили, що він, ОСОБА_1 перебував у дружніх відносинах з відповідачем ОСОБА_2 , а тому позичив йому грошові кошти в загальній сумі 30000 доларів США. На його прохання добровільно повернути борг, ОСОБА_2 не реагував, всіляко відмовлявся від виконання зобов`язання. Він неодноразово мав зустрічі з ОСОБА_2 , попереджав його, що у випадку неповернення коштів, він буде звертатись до суду за захистом своїх прав, проте ОСОБА_2 відповідав, що також звернеться до суду. Знав, що у власності ОСОБА_2 є нерухомість, квартири, а тому пропонував ОСОБА_2 в рахунок погашення позики відчужити на його користь одну з квартир, проте останній повідомив, що квартира йому не належить. В грудні 2016 року він звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, ухвалою суду від 19.12.2016 року було задоволено його заяву про забезпечення позову в даній справі та накладено арешт на належне ОСОБА_2 нерухоме майно. Наприкінці грудня 2016 року він мав зустріч із ОСОБА_2 в центрі міста Дрогобича, повідомив йому про те, що звернувся до суду з позовом та про накладення арешту на його майно, знову просив повернути борг, однак ОСОБА_2 відмовився. В подальшому, рішенням суду було задоволено його позов про стягнення коштів із ОСОБА_2 . В процесі виконання судового рішення дізнався, що ОСОБА_2 01 та 02 лютого відчужив належні йому на праві власності квартири на користь своєї дружини. Вважає, що такі правочини відповідач уклав саме з метою уникнення сплати йому боргу, про судовий спір та існування ухвали про забезпечення позову ОСОБА_2 знав достеменно, оскільки він позивач йому особисто про це повідомив. Про це також підтверджує і видане ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_6 31.01.2016 року доручення на право представляти його інтереси в судових органах. Той факт, що на момент укладення оспорюваних правочинів обтяження на майно боржника не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження та про існування у ОСОБА_2 права вільно розпоряджатись нерухомим майном. Просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 , допитаний як свідок, заперечив проти позову з тих підстав, що укладаючи договори дарування квартир своїй дружині не знав, що на них накладено арешт. Про подання до суду позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення боргу він дізнався у січні-лютому 2017 року, яка прийшла на попереднє його місце проживання - АДРЕСА_1 . В подальшому зазначив, що отримав лише лист - повістку до суду, позовну заяву він не отримував і дізнався про таку на першому засіданні. Його представником в судових засіданнях був ОСОБА_7 . Через деякий час представник йому повідомив про рішення суду, сказавши, що він програв суд, а тому він сам особисто в приміщенні суду отримав відповідне рішення про стягнення з нього боргу. Більше ніяких розмов з представником він не мав, оскільки той взагалі пропав. З даним рішенням не погоджується, оскільки ОСОБА_1 взагалі не пропонував йому вирішити спір в добровільному порядку та відчужити в рахунок сплати боргу належну йому нерухомість.

Приватний нотаріус Легеда М.М. в судове засіданн не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Матеріалами справи встановлено, що 01 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18815698, індексний номер 33670799 від 01.02.2017 року (а.с. 11-18).

В подальшому, 02 лютого 2017 року, між ОСОБА_2 - та ОСОБА_8 було укладено договір дарування 3/8 ідеальних частин квартири АДРЕСА_3 від, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18822193, індексний номер 33679984 від 02.02.2017 року (а.с. 11-18).

19 грудня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області постановив ухвалу в справі №442/7790/16-ц в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якої заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволив: наклав арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_4 , 4/8 ід. частин квартири АДРЕСА_3 та заборонив ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна (а.с. 7).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2017 року позов ОСОБА_1 було задоволено та вирішено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 776700 грн., за прострочення платежу 15617,93 грн. та інфляційні втрати в сумі 7837,71 грн. вирішено питання про судові витрати. Рішення набрало законної сили 26.06.2017 року (а.с. 8-9).

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що оспорювані правочини укладені з порушенням вимог закону, оскільки ОСОБА_2 не мав права його укладати у зв`язку з наявністю ухвали суду про накладення арешту на спірне майно. Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження та про існування у відповідача права вільно розпоряджатись нерухомим майном, оскільки про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.08.2017 року (а.с. 11-18), на час нотаріального посвідчення оспорюваних договорів дарування у державному реєстрі заборон були відсутні відомості про наявність обтяжень щодо майна, яке було предметом таких правочинів, зокрема, в такому (реєстрі) відсутні відомості про вище згадану ухвалу суду від 19.12.2016 року про забезпечення позову.

Таким чином, судом встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів дарування від 01 та 02 лютого 2017 року існувала нескасована ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.12.20116 року про забезпечення позову в справі № 442/7790/16-ц, відповідно до якої було накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 і стало предметом оспорюваного договору дарування. При цьому, у державному реєстрі заборон були відсутні відомості про наявність такого обтяження на момент укладення цих правочинів.

Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 2, 4, 5, 19 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення закріплено як одну з основних засад судочинства, яка з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Як встановлено в судовому засіданні і підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року, про що свідчать особисті пояснення під час розгляду даної справи ОСОБА_1 в частині, що він особисто повідомляв ОСОБА_2 наприкінці грудня 2016 року про необхідність повернення боргу, про винесення судом зазначеної ухвали. Вказані твердження ОСОБА_1 суд розцінює як правдиві та такі, що знаходяться в об`єктивному взаємозв`язку з іншими зібраними у справі доказами.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_2 як свідок не заперечив про те, що про позовну заяву ОСОБА_1 дізнався в січні-лютому 2017 року. Про її зміст дізнався на першому судовому засіданні. Не заперечив, що уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси в суді. Крім цього, ОСОБА_2 не заперечив, що намір подарувати квартири своїй майбутній дружині у нього виник перед тим, як запропонував їй одружитись наприкінці грудня 2016 року.

Крім цього, відповідно до наявної в матеріалах справи копії довіреності від 31.01.2017 року, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси у всіх судових органах України.

Допитаний як свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що представляв інтереси ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів. До дня судового засідання не знайомився з матеріалами справи, а тому не бачив заборони відчуження. Чи робилась перерва в судовому засіданні для укладення мирової угоди не пам`ятає.

Отже, зазначені дії відповідача раптово виниклий наприкінці грудня 2016 року намір подарувати квартири своїй майбутній дружині, видача довіреності на право представляти його інтереси в судових органах, свідчать про правдивість показань ОСОБА_1 в частині, що він наприкінці грудня 2016 року особисто повідомив про необхідність повернення боргу та наявність ухвали суду про накладення арешту на майно ОСОБА_2 , а відтак, підтверджують обізнаність ОСОБА_2 про зазначену ухвалу суду та спростовують твердження останнього про те, що про таку (ухвалу) йому не було відомо.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 153, 156, 158 ЦПК України). Тому той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому достеменно відомо.

За таких обставин суд приходить до висновку, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність обмеження щодо відчуження належного йому майна у зв`язку із необхідністю повернення боргу, а відтак, останній не вправі був вільно ним розпоряджатись. За таких обставин оспорювані договори дарування підлягають визнанню недійсними.

Враховуючи положення ч.7 ст. 158, п.8 ч.1 ст. 264 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжитті ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.08.2020, так як позов задоволено, зберігають свою дію протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а відтак, оскільки позов задоволено, а тому з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід стягнути в рівних частинах на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, зокрема, по сплаті судового збору в загальній сумі 1921 грн. (а.с. 1 квитанція на суму 1536,80 грн.; а.с. 42 квитанція на суму 384,20 грн.).

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 158, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 01 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18815698, індексний номер 33670799 від 01.02.2017 року.

Визнати недійсним договір дарування 3/8 ідеальних частин квартири АДРЕСА_3 від 02 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18822193, індексний номер 33679984 від 02.02.2017 року.

Стягнути в рівних частинах із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1921,00 (одну тисяча дев`ятсот двадцять одна ) гривня.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 07 грудня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Третя особа: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Легеда Микола Миколайович, юридична адреса: вул. І.Мазепи, 12/1, м.Дрогобич Львівської області.

Суддя Хомик А.П.