ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/4043/18 Головуючий суддя І інстанції Баркова Н. В.
Провадження № 22-ц/818/600/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Котелевець А.В., Маміної О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ліпчанського Віталія Миколайовича на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Баркової Н.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

встановив:

01.08.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд поділити їх спільну сумісну власність подружжя; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль HYNDAI ELANTRA, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 ; в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визначити ідеальні частки сторін у спільному майні рівними - по 1/2 за кожним.

Позовна заява мотивована тим, що сторони з 16.11.1985 перебували у шлюбі. 12.06.2013 сторони сумісно на спільні кошти придбали автомобіль HYNDAI ELANTRA, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . коричневий, номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 № двигуна НОМЕР_4 , право власності на який сторони оформили на відповідача.

Згідно консультаційного повідомлення № 202/2018 від 13.06.2018 про оцінку транспортного засобу, ринкова вартість аналогічного автомобіля без корегування по пробігу та технічному стану на 13.06.2018 року може складати 295 049,63 грн. Відповідач пошує право спільної власності та користується автомобілем самостійно на свій розсуд, без відома позивача та чинить їй перешкоди в користування цим транспортним засобом. Відповідач ОСОБА_1 не бажає добровільно оформити на позивача право власності на 1/2 частину автомобіля та не бажає компенсувати позивачу вартість 1/2 частини автомобіля, тому позивач змушена захищати своє право у судовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

В апеляційній скарзі адвокат Ліпчанський В.М. просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким: відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є упередженим, безпідставним і необґрунтованим, порушує норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що суд не взяв до уваги заперечення відповідача та його представника про те, що на придбання спірного автомобіля відповідач ОСОБА_1 згоди від своєї дружини не отримував, автомобіль був ним придбаний за особисті кошти, які, в свою чергу, частково були отримані ним у позику в розмірі еквівалентному 10000 (десять тисяч) доларів США за офіційним курсом НБУ - 79930 гривень від громадянина ОСОБА_3 , яку він забезпечив заставою у вигляді свого золотого годиннику, що підтвердив в суді цей свідок, а належність золотого годинника відповідачеві визнала позивач.

Судом першої інстанції були установлені вказані вище обставини, але їм не було надано належної і вірної оцінки, що принаймні має значення на розмір часток в спільній сумісній власності.

У письмовому відзиві позивач ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Вказала що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Заперечує і не визнає, що спірний автомобіль був придбаний за рахунок позичених ОСОБА_1 грошових коштів. У подружжя для цього вистачало спільних грошових коштів. У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомив, що йому не відомо куди саме були витрачені гроші відповідачем ОСОБА_1 , отримані у позику під заставу зазначеного золотого годинника.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов частково, визнаючи за кожним зі сторін право власності на 1/2 ідеальної частини автомобіля суд першої інстанції виходив з того, що він придбаний ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 і тому є спільним сумісним майном подружжя. При цьому відповідач не довів, що майно набуто виключно або частково за кошти, які належали особисто відповідачу ОСОБА_1 або на підставі дарування чи в порядку спадкування відсутні, оскільки всі грошові суми від правочинів, на які посилався відповідач в якості доказів його особистих коштів є недостатніми для висновку про придбання ним спірного автомобіля саме за власні грошові кошти. При цьому суд не взяв до уваги в якості доказу отримання грошей позивачем за договором позики, оскільки така позика також вчинена під час шлюбу і відповідачем не доведено факт її вчинення з метою саме придбання спірного автомобіля Також суд врахував підтверджені позивачем документально і визнані представником відповідача факти продажу під час шлюбу подружжя трикімнатної квартири та іншого автомобілю OPEL OMEGA, а також врахував, що відповідач не спростував презумпцію права спільного сумісної власності подружжя на майно, придбане під час спільного шлюбу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду, які доводами скарги не спростовані внаслідок їх недоведеності.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Частинами 1.4, 5 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За змістом пункту третього частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є. зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Пунктами 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнанні його недійсним і поділі спільного майна чоловіка й жінки» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК)

Суд першої інстанції правильно та відповідно до наявних у справі доказів встановив, що сторони під час спільного шлюбу придбали спірний автомобіль HYNDAI ELANTRA, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , право власності на який оформлено на відповідача, який ним володіє. Належних, допустимих та достатніх достовірних доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний за рахунок особистих коштів відповідача - матеріали справи не містять.

Заперечення відповідача проти придбання спірного автомобіля за спільні кошти подружжя, які ґрунтуються на отриманні ним у позику грошових коштів від ОСОБА_3 суд обґрунтовано відхилив, оскільки відповідач не надав до суду безспірних доказів використання позичених відповідачем 20.05.2013 грошових коштів для придбання 24.05.2013 спірного автомобіля. При цьому відповідач не надав належних і допустимих доказів на спростування доказів позивачки про те, що внаслідок продажу спільної трикімнатної квартири та іншого автомобіля у подружжя вистачало грошових коштів для придбання спірного автомобіля.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Той факт, що інше подружжя - позивачка у даному випадку не надавала письмової згоди на укладення договору позики у даному випадку правового значення не має, оскільки відповідач не довів, що отримані ним від позики грошові кошти були використані для придбання спірного автомобіля.

Тому за недоведеністю використання відповідачем у розрахунках за придбаний у шлюбі з позивачкою спірний автомобіль позичених грошових коштів, колегія суддів погоджується з тим, що відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності на це майно.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_3 у цьому питанні свідчив на користь відповідача - є безпідставними і необґрунтованими, спростовуються звукозаписом його допиту у судовому засіданні про те, що йому не відомо як саме відповідач розпорядився цими коштами. Той факт, що для забезпечення договору позики відповідач використав своє особисте майно, спадковий золотий годинник, за відсутності інших доказів є недостатнім для спростування презумпції укладення договору позики в інтересах сім`ї. Крім того, відповідач також не довів, що він придбав спірний автомобіль у своїх особистих інтересах.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх

спільній частковій власності (див. п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У даній справі позивачем вимоги про поділ в натурі неподільної речі та стягнення грошової компенсації позивачем не заявлені.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно належить до спільного сумісного майна подружжя, надана судом оцінка доказам, а також доводам та запереченням сторін відповідає нормі ст. 89 ЦПК України та доводами скарги не спростована.

Таким чином, відповідачем ОСОБА_1 дійсно не було доведено в судовому засіданні та не надано належних доказів того, що спірний автомобіль було придбано за його особисті кошти та за кошти отримані від укладеної ним розписки. Оскільки спірний автомобіль придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторін, то відповідно до статті 60 СК України, статті 368 ЦК України він є спільною власністю подружжя і володіння, користування та розпорядження цим майном необхідно здійснювати з урахуванням обмежень, встановлених статтею 65 СК України, а саме за спільною згодою подружжя.

Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ліпчанського Віталія Миколайовича- залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 14 січня 2020 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді А.В.Котелевець.

О.В.Маміна.