Справа №491/401/19
УХВАЛА

15 січня 2020 року м.Ананьїв

Ананьївський районний суд Одеської області у складі головуючого у справі судді Желяскова О.О., при секретарі судового засідання Гула О.Р., розглянувши клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Зі змісту клопотання вбачається, що на примусовому виконанні в Ананьївському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходиться виконавчий лист №2к-1, виданий 6 травня 2011 року Ананьївським районним судом Одеської області, яким було надано дозвіл на примусове виконання рішення суду Радянського району м.Гомеля Республіки Білорусь від 5 жовтня 2007 року по цивільній справі за позовом відділу освіти адміністрації Радянського району м.Гомель до ОСОБА_1 , на той час ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав і стягнення витрат на утримання неповнолітньої дитини з 1 жовтня 2007 року до закінчення підстав для стягнення та з урахування віку дитини.

Виконавче провадження №26483850 відкрито згідно з постановою від 19 травня 2011 року, постановою від 13 лютого 2017 року змінено назву боржника у виконавчому провадженні №26483850 з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 (прізвище ОСОБА_4 заявниця отримала в наслідок реєстрації шлюбу 27 серпня 2014 року).

Рішенням суду Радянського району міста Гомеля від 6 вересня 2015 року припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь Відділу освіти, спорту і туризму адміністрації Радянського району м.Гомеля на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначене рішення суду не було оскаржено, набуло законної сили 19 травня 2015 року та підлягає виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 51, 53, 54 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ст.ст.81, 82 Закону України «Про міжнародне приватне право», Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень від 27 червня 2008 року, ст.ст.466, 467 ЦПК України, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним клопотанням та просить надати дозвіл на примусове виконання рішення суду Радянського району м.Гомеля Республки Білорусь від 6 травня 2015 року про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь Вдділу освіти, спорту і туризму адміністрації Раяднського району м.Гомеля на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке набуло законної сили 19 травня 2015 року.

Особа, що звернулася з клопотанням у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою про доставку тексту судової повістки SMS-повідомленням на адресу ОСОБА_1 (а.с.39), згідно її заявки від 19 квітня 2019 року (а.с.19).

Частиною 5 статті 467 ЦПК України визначено, що 5 неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 .

При цьому, на у відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши клопотання та додані до нього матеріали суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

Так, частиною 1 статті 462 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Правовідносини, що виникли з приводу визнання та виконання в Україні рішення іноземного суду врегульовані нормами Конституції України, Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі Конвенція), Протоколу до вказаної Конвенції від 28 березня 1997 року, розділу 9 Цивільного процесуального кодексу України та розділу 5 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54.

В силу ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Процедура визнання та виконання рішень іноземних судів в Україні регламентована Розділом 9 Цивільного процесуального кодексу України.

За змістом ч.1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Пунктом «е» частини 1 статті 55 Конвенції визначено, що У визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадку, якщо минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

Частиною 1 статті 468 ЦПК України визначено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, аналогічні положення закріплено в п.5 ч.2 ст.468 ЦПК України, яким визначено, що якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.

Конвенцією строки пред`явлення рішення до виконання не визначені.

При цьому, з доданої до клопотання копії довідки (а.с.8) до рішення суду Радянського району м.Гомеля Республки Білорусь від 6 травня 2015 року про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь Вдділу освіти, спорту і туризму адміністрації Раяднського району м.Гомеля на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке набуло законної сили 19 травня 2015 року, виданої головою суду Радянського району міста Гомеля Лобунець В.І., зазначене рішення не оскаржене та вступило в законну силу 19 травня 2015 року.

З наведеного вбачається, що кінцевим строком пред`явлення до виконання рішення суду Радянського району м.Гомеля Республки Білорусь від 6 травня 2015 року є 19 травня 2018 року.

Клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подане до Ананьївського районного суду Одеської області 19 квітня 2019 року, що свідчить про те, що ОСОБА_1 пропущено, визначений ч.1 ст.463 ЦПК України, трирічний строк з дня набуття рішенням законної сили, протягом якого рішення може бути пред`явлено до примусового виконання.

Враховуючи викладене, в задоволенні клопотання ОСОБА_1 має бути відмовлено на підставі п.5 ч.2 ст.468 ЦПК України, у зв`язку з пропуском строку пред`явлення рішення до виконання.

Крім того, суд звертає увагу особи, яка звернулася з клопотанням на те, що статтями 462-470 ЦПК України врегульовано порядок визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню.

З наведеного вбачається, що рішення, про визнання якого, в порядку визначеному статтями 462-470 ЦПК України порушується питання, має підлягати примусовому виконанню.

При цьому, Цивільний процесуальний кодекс України визначення або переліку рішень, які підлягають примусовому виконанню не містить.

Водночас, примусове виконання рішення здійснюється в Україні в порядку визначеному Законами, зокрема Законом України «Про виконавче провадження».

З системного аналізу Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що примусове виконання рішення полягає у застосуванні заходів примусового виконання рішення, визначених статтею 31 зазначеного Закону, а саме: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

З урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що рішення для визнання його таким, що підлягає примусовому виконанню, має передбачати можливість його виконання заходами, визначеними Законом України «Про виконавче провадження», зокрема статтею 31 цього Закону.

Водночас, з рішення суду Радянського району м.Гомеля Республки Білорусь від 6 травня 2015 року про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь Вдділу освіти, спорту і туризму адміністрації Раяднського району м.Гомеля на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вбачається можливість застосування для його виконання будь-яких заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

На підставі вищевикладеного, керуючись 260, 261, 353, 462-470 ЦК України,суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, - відмовити в повному обсязі.

Копію ухвали направити особі, що звернулася до суду з клопотанням.

У відповідності до положень ч.2 ст.261 ЦПК України ухвала, що постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

У відповідності до положень ч.2 ст.352, ч.1 ст.353, ч.1 ст.354, 469 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) з урахуванням положень п.15.5 ч.1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги через місцевий суд.

При цьому, роз`яснити, що учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.О.Желясков

Ухвала набула законної сили "___" __________ 2020 року.