25 листопада 2020 року
справа № 755/4297/20
провадження № 61-8984св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
учасники справи:
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей
та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року у складі судді Суханової Є. М.,
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису та встановлення тимчасових обмежень стосовно ОСОБА_2 строком до шести місяців, а саме:
- заборони наближатися на визначену відстань до її місця проживання (перебування, навчання, роботи, інших місць частого відвідування);
- заборони вести з нею листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;
- заборони наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування, навчання, інших місць частого відвідування) дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані протиправною поведінкою ОСОБА_2 щодо неї та щодо здійснення нею материнських обов`язків стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 .
Вказувала, що на час звернення до суду між нею та ОСОБА_2 триває судовий спір щодо визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , який знаходиться в провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області.
04 березня 2020 року ОСОБА_2 , скориставшись перебуванням заявниці
в судовому засіданні у справі щодо визначення місця проживання дитини, ввів
в оману дідуся малолітньої ОСОБА_3 , забрав доньку та не повернув до місця
Із цього приводу до ЄРДР внесено відомості та розпочато кримінальне провадження за попередньою кваліфікацією злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України.
На підставі викладеного заявниця ОСОБА_1 просить суд видати обмежувальний припис, встановивши відповідні обмеження стосовно
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2020 року

в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 09 квітня 2020 року повернено без розгляду.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, апеляційний суд виходив з того, що апеляційна скарга подана з порушенням вимог підпункту 15.5 пункту

1 розділу ХІІІ ЦПК України, оскільки станом на 16 липня 2018 року функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи

не розпочато.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи

13 червня 2020 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду

від 01 червня 2020 року, в якій просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи не створює перешкоди учасникам провадження

та апеляційному суду в поданні та прийнятті апеляційних скарг у паперовій формі безпосередньо до апеляційних судів. Зазначений висновок викладений

у постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 514/134/17 (провадження

№ 61-12112св18).

Стислий виклад змісту рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Скасовуючи ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року, Верховний Суд дійшов висновків, що оскаржувана ухвала постановлена

з порушенням норм процесуального права.

Верховний Суд зазначив, що особа, яка подає скаргу, вправі очікувати застосування норм процесуального законодавства (статті 355 ЦПК України, підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України),

які надають їй право як безпосереднього подання апеляційної скарги

до апеляційного суду, так і подання апеляційної скарги через місцевий суд.

Інше тлумачення норм процесуального законодавства матиме наслідком порушення судами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в контексті забезпечення права на справедливий суд.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд застосував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 514/134/17 (провадження № 61-12112сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 145/1330/17, відповідно до яких відсутність Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи не створює перешкод учасникам провадження та апеляційному суду в поданні та прийнятті апеляційних скарг у паперовій формі безпосередньо до апеляційних судів.

Апеляційний суд не застосував ці висновки у справі, яка переглядається.

Верховний Суд встановив, що висновок апеляційного суду ґрунтується

на помилковому тлумаченні підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України. Таким чином, повертаючи апеляційну скаргу без розгляду, суд апеляційної інстанції виявив надмірний формалізм

та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 420 ЦПК України суд касаційної інстанції у випадках

і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до частини першої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду (частина десята статті 262 ЦПК України).

Необхідно зазначити, що на відміну від попереднього законодавства, чинне процесуальне законодавство не надає судам першої та апеляційної інстанцій повноважень не враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тим більше відступати

від сформованої Верховним Судом судової практики.

Згідно зі статтею 125 Конституції України, частиною другою статті 17, частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд

є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість

та єдність судової практики у порядку та спосіб, що визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України закріплено, що при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведені правила про врахування судами нижчих інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, відповідають основним засадам (принципам) судочинства, зокрема, принципу єдності та сталості судової практики, принципу правової визначеності.

Принцип остаточності судового рішення є складовою більш широкого

принципу - принципу правової визначеності, який, серед іншого, містить такі категорії, як однозначність, чіткість та зрозумілість законодавчих норм.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність

і передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність

у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Учасники спору завжди повинні мати змогу орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, аби дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, щоб вони були очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Наведене свідчить, що особа, яка звертається до суду апеляційної інстанції, має правомірно та обґрунтовано очікувати на врахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування певних норм права (щодо однозначного розуміння яких у найвищій судовій інстанції сформовано певну правову практику), покладатися на них у своїх процесуальних діях. Особа, звертаючись до суду, вправі розраховувати на певну прогнозованість судового рішення, з урахуванням усіх обставин справи може покладатися на усталену судову практику, сформовану Верховним Судом.

Відступ від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, має бути зумовлений істотними міркуваннями, вагомими підставами та ґрунтуватися на правовій позиції. Водночас, відповідно до статті 403 ЦПК України ініціювати питання про відступ від раніше сформованих правових висновків Верховного Суду вправі лише суд касаційної інстанції. Тобто суди першої та апеляційної інстанцій не мають таких повноважень та зобов`язані застосовувати висновки, викладені у постановах Верховного Суду, під час вирішення як процесуальних питань, пов`язаних із рухом справи, так і під час вирішення спору по суті заявлених вимог.

У справі, яка переглядалася, апеляційний суд усупереч позиції, висловленій

у постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 514/134/17 (провадження

№ 61-12112св18), порушив норми процесуального права під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою безпосередньо до суду апеляційної інстанції, що призвело до штучного затягування розгляду справи у такій чутливій категорії справ, як видача обмежувального припису.

Встановлені порушення процесуального права мають системний та тривалий характер, що свідчить про необхідність вжиття Верховним Судом дієвих заходів з метою забезпечення єдності судової практики та дотримання прав учасників судового процесу під час звернення осіб безпосередньо до апеляційного суду

з апеляційними скаргами.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов висновків про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для постановлення окремої ухвали та направлення

її до Київського апеляційного суду.

Відповідно до частини шостої статті 262 ЦПК України окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок

та терміну, необхідного для їх виконання (частина сьома статті 262 ЦПК України).

Враховуючи характер порушень, встановлених судом касаційної інстанції,

а також необхідність їх усунення у найкоротший термін, Верховний Суд встановлює місячний строк для надання відповіді.

Виявлені недоліки мають бути невідкладно усунені шляхом вжиття відповідних дієвих заходів з метою приведення зазначених процесуальних правовідносин

у стан, що відповідатиме стану правопорядку та забезпечуватиме верховенство права.

Керуючись статтями 262, 420 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Постановити у справі окрему ухвалу, яку довести до відома голови Київського апеляційного суду.

Рекомендувати секретарю судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду обговорити на нараді суддів наведені у тексті окремої ухвали мотиви, з яких скасовано ухвалу апеляційного суду, та прийняти відповідні заходи реагування протягом одного місяця.

Про вжиті заходи повідомити Верховний Суд у місячний термін з дня отримання цієї ухвали.

Окрема ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун