Дата документу 08.12.2020 Справа № 320/8669/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/8669/16-ц
Провадження №22-ц/807/3558/20
Головуючий в 1-й інстанції Редько О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року, ухвалене у м. Мелітополь у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним, за участю третьої особи приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Сєдова Віталія Владленовича,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень, просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь залишок боргу за договором позики від 14.12.2013 року в сумі 172 866 грн. 00 коп., що еквівалентно 6 486 доларів США 52 центам. Позовна заява обґрунтована тим, що 14.12.2013 року між позивачем ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 було укладено договір позики, посвідчений нотаріально, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримала від позивача ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 9 400 доларів США, які відповідачка ОСОБА_1 зобов`язалась повернути частинами: 25.12.2014 року відповідачка повинна була повернути 4 700 доларів США, іншу суму у розмірі 4 700 доларів США повинна була повернути у строк до 25.12.2015 року. Однак, 25.12.2014 року частина боргу у розмірі 4 700 доларів США позивачці сплачена не була, у зв`язку із чим вона направила досудовий лист-претензію на адресу відповідачки ОСОБА_1 . Після отримання даного листа, 26.12.2015 року відповідачка ОСОБА_1 повернула позивачці 77 644 грн. готівкою, про що позивачкою власноручно була написана розписка про отримання цих грошових коштів. Однак, залишок боргу, який складає 172 866 грн., що еквівалентно 6 486 доларам США 52 центам, позивачці повернуто так і не було.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала та звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати договір позики укладений 14.12.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Сєдовим В.В., удаваним правочином вичненим з метою приховання договору купівлі - продажу земельних ділянок АДРЕСА_1 »; у зв`язку із вчиненням сторонами нікчемного правочину у вигляді купівлі продажу земельних ділянок АДРЕСА_1 » повернути сторони в первісне становище, зобов`язавши ОСОБА_5 повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 107 644 грн. 00 коп., а ОСОБА_1 повернути ОСОБА_6 земельні ділянки №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 ». Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 14.12.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 ) була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу земельних ділянок АДРЕСА_2 ». Зокрема, сторони домовились, що договір купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку, розташованого на цих земельних ділянках, відбудеться шляхом виходу ОСОБА_2 із членів СОТ та вступу матері ОСОБА_1 - ОСОБА_7 до складу членів товариства, за що ОСОБА_1 мала заплатити ОСОБА_2 13 000 доларів США, що на той час складало 107 644 грн. Вона домовилась із ОСОБА_2 , що частину коштів сплатить відразу, а іншу частину у сумі 9 400 доларів США сплатить пізніше. Однак, позивачка ОСОБА_2 попрохала її оформити зобов`язання зі сплати іншої частини вартості земельних ділянок шляхом укладення нотаріально посвідченого договору позики грошових коштів. У зв`язку із чим, ОСОБА_1 зазначає, що грошових коштів в борг від ОСОБА_2 за договором позики від 14.12.2013 року вона не отримувала, а сам правочин є удаваним.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 залишок боргу за договором позики від 14.12.2013 року у сумі 172 866 (сто сімдесят дві тисячі вісімсот шістдесят шість) гривень 00 копійок, що еквівалентно 6 486 (шести тисячам чотириста вісімсот шести) доларам США 52 центам.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 понесені судові витрати у сумі 1728 (одна тисяча сімсот двадцять вісім) гривень 66 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним, за участю третьої особи приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Сєдова Віталія Владленовича відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову і задовольнити зустрічний позов.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, наявність розписки, згідно якої позивачка не має претензій щодо повернення боргу і той факт що між сторонами у справі був укладений не договір позики, а договір купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.12.2013 року між ОСОБА_8 (теперішнє прізвище - ОСОБА_9 ) на ОСОБА_1 було укладений письмовий договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Сєдовим В.В., зареєстровано в реєстрі за № 1803 від 14.12.2013 року.

Відповідно до п. 1 договору позики ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9 400 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладення цього Договору становить 77 644 грн. Зазначену суму грошей гр. ОСОБА_1 отримала до підписання даного договору та зобов`язується повернути гр. ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) таку ж суму грошей, а саме 9 400 доларів США, строком до 25.12.2015 року згідно графіку: 25 грудня 2014 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 зобов`язується повернути 4 700 доларів США; 25 грудня 2015 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_10 зобов`язалась повернути ще 4 700 доларів США.

В договорі позики зазначено, що зміст ст. ст. 524-533, 536, 537, 545, 598-600, 604, 605, 610-625, 1046-1052 Цивільного кодексу сторонам за цим договором роз`яснено (п. 8 договору позики).

У зв`язку із неповерненням боргу відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 , позивач за первісним позовом ОСОБА_2 направила на поштову адресу відповідачки досудовий лист-претензію із проханням повернути борг.

У подальшому - 26.12.2015 року відповідачка ОСОБА_1 сплатила на користь позивачки частину боргу у сумі 77 644 грн., про що позивачкою була написана розписка про отримання цих грошових коштів.

Таким чином, залишок боргу відповідачки складає 172 866 грн., що еквівалентно 6 486 доларам США 52 центам. Розрахунок: загальна сума отриманого боргу 9 400 доларів США, що станом на 28.12.2016 рік еквівалентно 250 510 грн. за курсом 26,65 грн. за 1 долар США. З даної суми вираховується 77 644 грн. сплачених відповідачкою 26.12.2015 року, та залишок боргу становить 172 866 грн. (172 866 : 26, 65 грн. = 6 486 доларів США 52 центи).

Що стосується земельних ділянок в СОТ «Соснова поляна» за № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , то судом встановлено, що вказані земельні ділянки були переоформлені на користь ОСОБА_7 , про що в матеріалах справи маються письмові розписки про отримання позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 07.12.2013 року грошової суми у розмірі 3 000 грн., та 14.12.2013 року грошової суми у розмірі 27 000 грн.

Після чого земельні ділянки були переоформлені на ОСОБА_7 , про що свідчать документація з СОТ «Соснова поляна», зокрема 14.12.2013 року ОСОБА_7 подала на ім`я Голови кооперативу «Соснова поляна» заяву про вступ до членів кооперативу у зв`язку із купівлею ділянок № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 . 10.12.2016 року ОСОБА_7 вийшла із членів даного кооперативу, та членство в кооперативі набула відповідачка ОСОБА_1 .

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про його доведеність на обґрунтованість, натомість у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції відмовив оскільки вимоги у ньому викладені не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа-незалежно від суми.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписки позичальника, а може бути представлений і інший документ, який посвідчує передання позичальникові позикодавцем грошової суми.

Між сторонами у справі укладено договір позики, який нотаріально посвідчений, і відповідно до п. 1 договору позики ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9 400 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладення цього Договору становить 77 644 грн. Зазначену суму грошей гр. ОСОБА_1 отримала до підписання даного договору, що засвідчено приватним нотаріусом.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявність нотаріально посвідченого договору позики, за відсутності інших належних та допустимих доказів, підтверджує факт передачі грошових коштів.

Доводи, щодо укладання між сторонами фактичного договору купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку, не знайшли свого підтвердження, враховуючи, щоОСОБА_1 не була стороною правочину щодо відчуження позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 свого права участі у садовому кооперативі «Соснова поляна», яке відбулось на користь третьої особи - гр. ОСОБА_7 , що мало місце 07.12.2013 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1049 ЦК України встановлений обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У відповідності до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

ОСОБА_2 до суду було надано оригінал договору позики від 14.12.2013 року, який перебував у неї на дату пред`явлення позову та на дату розгляду справи в суді, що свідчить про те, що борг у повному обсязі повернуто не було.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, активні дії ОСОБА_1 , спрямовані на часткове виконання договору позики від 14.12.2013 року, що мали місце 26.12.2015 року при сплаті на користь позивачки частини боргу у розмірі 77 644 грн., свідчать про наявність між сторонами боргових зобов`язань саме за договором позики, а не за іншими зобов`язаннями.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 10 грудня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков