ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8612/20 Справа № 212/5063/19 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року, ухваленого суддею Козловим Ю.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування вимог вказала, що з відповідачем ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2013 року по 26 травня 2016 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Починаючи з 2014 року сторони не проживають однією сім`єю, їх спільний син з вказаного часу проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , де і зареєстрований з народження.

За вказаною адресою для проживання та розвитку дитини створені всі необхідні умови, дитина відвідує дошкільний заклад, який розташований поблизу місця її проживання. Позивач має постійне місце роботи, систематично приділяє увагу питанню здоров`я дитини, її розвитку та вихованню.

Разом з тим, сторони не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них буде проживати спільна дитина, з вказаного приводу у сторін періодично виникають суперечки та конфлікті ситуації., відповідач постійно працює за кордоном, лише інколи, приїжджаючи в Україну до м.Кривого Рогу, де не має житла з належними умовами для розвитку та проживання дитини, що в свою чергу, свідчить про необхідність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю (позивачем).

Крім того, позивач вважає, що з урахуванням віку дитини (чотири роки), її індивідуальних та психологічних особливостей, відповідати інтересам дитини буде визначення її місця проживання разом з нею, за місцем її реєстрації.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради про визначення місця проживання дитини задоволені.

Визначино місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою місця реєстрації матері: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду із залишенням позову ОСОБА_1 без розгляду.

При цьому, скаржник зазначає, що у відзиві на позов він вказував, що між ним і позивачем жодного разу не було суперечок з приводу проживання сина з матір`ю, а твердження позивача про наявність конфліктних ситуацій є вигадкою позивача. Наголошує на тому, що він жодного разу не заперечував місце проживання їх сина з матір`ю за її домашньою адресою, вважає, що позивачем не доведено наявність спору між сторонами щодо місця проживання їх спільної дитини. Відповідач зазначає, що рішення було ухвалено за відсутності органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Скаржник вважає, що рішення, яке винесене за відсутністю спору, підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гузєв І.Г., просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване без змін. Представник позивача зазначає, що під час розгляду справи представники відповідача заперечували проти визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, вказуючи, що таке вирішення спору буду являтись порушенням прав та законних інтересів батька, одночасно зазначали, що між сторонами відсутній спір з приводу заявленого позову. Вказує, що під час розгляду справи, орган опіки та піклування - виконком Інгулецької районної у місті ради, як учасник судового процесу надав до суду свій висновок, оформлений у формі рішення, яким встановлена доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, а також представник виконкому надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. В свою чергу представники відповідача не заперечували проти розгляду справи за відсутності представників виконкому, оскільки позиція органу опіки та піклування викладена письмово та була подана до суду.

До початку апеляційного розгляду справи від представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Гузєва І.Г. надійшла заява про проведення апеляційного розгляду за його і позивача відсутності, підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

До початку апеляційного розгляду справи від представника відповідача ОСОБА_4 надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду за його і відповідача відсутності, при цьому підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити з викладених у скарзі підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 14 вересня 2013 року по 26 травня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 26 травня 2016 року згідно з рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Від шлюбу у сторін: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини виконавчого комітету Інгулецької районної у місті у місті Кривому Розі ради, як органу опіки та піклування від 18.03.2020 року, зазначено про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, заслухавши позицію кожної із сторін, позицію органу опіки та піклування, який дійшов висновку про доцільність проживання дитини з матір`ю, приймаючи до уваги встановлені судом обставини а саме, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, мати виховує та утримує сина, вірним буде визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю, буде цілком відповідати інтересам дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме її здоровому розвитку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією.

01 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (ЄСПЛ) було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», яке набуде статусу остаточного відповідно до порядку, передбаченого пунктом 2 статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в якому ЄСПЛ констатував порушення Україною права заявника, гарантованого статтею 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції, у зв`язку з рішеннями національних судів про визначення місця проживання дитини заявника та зазначив, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що в свою чергу узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги.

Згідно ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Частиною 5 ст.157 СК України передбачено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Згідно із ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України).

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з 2014 року сторони не проживають однією сім`єю, їх спільний син з цього часу проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , де і зареєстрований з народження. За вказаною адресою матері для проживання та розвитку дитини створені всі необхідні умови, дитина відвідує дошкільний заклад, який розташований поблизу місця її проживання, позивач має постійне місце роботи, систематично приділяє увагу питанню здоров`я дитини, її розвитку та вихованню.

У рішенні виконавчого комітету Інгулецької районної у місті у місті Кривому Розі ради, як органу опіки та піклування №76 від 18.03.2020 року «Про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 (а.с.99б).

З рішення вбачається, що мати ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з актом та висновком оцінки потреб сім`ї/особи, складеного фахівцями із соціальної роботи Криворізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, в квартирі створені умови для життя та розвитку дитини. Малолітній ОСОБА_3 забезпечений необхідним харчуванням, одягом. ОСОБА_1 працює, має постійний доход. Скарг від сусідів відносно життя ОСОБА_1 не надходило. Батько дитини ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . На даний час перебуває за межами країни. Малолітній ОСОБА_3 відвідує КЗ «ДНЗ (ясла-садок) №141 КМР. Згідно характеристики наданої КЗ «ДНЗ (ясла-садок) №141 КМР, вихованням малолітнього ОСОБА_3 займається мати ОСОБА_1 та бабуся, ОСОБА_5 . За час навчання в дитячому садку батько, ОСОБА_2 , сина не відвідував (а.с.99б).

Посилання апелянта на те, що відсутній предмет спору, оскільки він не заперечує проти проживання дитини разом з матір`ю та ним не ставилось питання щодо зміни місця проживання дитини, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки відповідач заперечує проти позову, посилаючись на порушення своїх прав, як батька дитини, у разі встановлення місця проживання з матір"ю ОСОБА_1 , отримувати від нього згоду на виїзд дитини за кордон, тобто між сторонами наявний спор.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволення, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: