Номер провадження: 22-ц/813/8653/20
Номер справи місцевого суду: 511/366/20
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Цюри Т.В., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Бобровської І.В., повний текст рішення складено 31 липня 2020 року, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Степова сільська рада Роздільнянського району Одеської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку, загальною площею 1,78 га., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а також визнати за ОСОБА_2 право власності на вказаний житловий будинок.

В обґрунтування свого позовупозивач зазначила, що 07.08.1969 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями по АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_6 придбала вищевказаний будинок. З 20.04.1979 року ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у будинку АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 продали ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 . Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_7 спадщину прийняв їх син ОСОБА_3 .

Також позивачка зазначила, що не має можливості реалізувати свої права після придбання нерухомого майна, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріального посвідчений, через хворобу ОСОБА_4 та терміновим виїздом ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , а також вже і у зв`язку зі смертю останніх.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначає, що сторони досягли усіх істотних умов договору, відповідно до якого грошові кошти було передано продавцю, а покупцеві надані оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок.

Відзиву до суду надано не було.

Сторони про розгляд справи на 02 грудня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 156-161).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (09 грудня 2020 року).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 07.08.1969 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-14).

Відповідно до довідки голови Степової сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 23.05.2019 року №240 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Степової сільської ради Роздільнянського району Одеської області №27-СР від 17.10.2018 року, будинку АДРЕСА_1 була присвоєна юридична поштова адреса, а саме: АДРЕСА_1 . Згідно запису в домовій книзі за 1967-1970 рр. даний будинок значився за №27 (а.с.27).

Відповідно до копії заповіту від 10.04.1979 року вбачається, що ОСОБА_4 заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, після своєї смерті ОСОБА_2 .

Відповідно до копії заповіту від 10.04.1979 року вбачається, що ОСОБА_7 також заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось , після своєї смерті ОСОБА_2 .

Вищевказані заповіти були зареєстровані Виконкомом Лиманської селищної ради народних депутатів Роздільнянського району Одеської області в книзі реєстрації нотаріальних дії за №18 та №19 відповідно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 , видане повторно 22.05.2020 року, складеного Нововолинським міських відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №17 (а.с.100).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 , видане виконкомом Олешівської сільської ради Тлумацького району Івано Франківської області, актовий запис №35 (а.с.29).

Для оформлення права власності за заповітом на будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Патраманської Л.М.

Листом приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Патраманської Л.М. від 08.04.2019 року №262/01-16 ОСОБА_2 було рекомендовано звернутись до суду для необхідності встановлення факту управління чи володіння спадкових майном та визнання за нею права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

При ознайомленні з спадковою справою, заведеною після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся син померлого ОСОБА_3 , 1957 р.н. (а.с.89).

Свідоцтво про право на спадщину на спірний будинок нікому не видавалось.

Також, в матеріалах спадкової справи наявний заповіт ОСОБА_7 від 04.02.1991 року, відповідно до якого, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті все належне його майно заповів ОСОБА_3 . Вказаний заповіт посвідчено головою виконкому Олешківської сільської ради народних депутатів та зареєстровано в реєстрі за №4 (а.с.92).

Відомостей стосовно зміни або скасування заповіту ОСОБА_4 , яка є власницею спірного будинку, матеріали справи не містять.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке наявне в матеріалах спадкової справи ОСОБА_7 від 22.05.2002 року встановлено, що ОСОБА_3 отримав в спадщину від батька ОСОБА_7 будинок за адресою: АДРЕСА_2 , вищевказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1-509.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд першої інстанції виходив знаступного.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладену в п. 13 постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якої, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Відповідно до ст. 47 ЦК України, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвячення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Відповідно до положень ст. 210 ЦК України та ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права, та відповідно договори купівлі-продажу нерухомого майна підлягають державній реєстрації та не можуть бути визнані судом укладеними з огляду на положення ст. 220 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

З огляду на викладене, позов про визнання права власності на майно повинен пред`являтися на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними і допустимими доказами. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Зокрема, Верховний Суд від 04.03.2019 у справі № 665/2266/16-ц дійшов висновку, що визнання позову відповідачем про визнання договору купівлі-продажу дійсним з підстав ухилення сторони від його нотаріального посвідчення вказує на відсутність ухилення.

Суд касаційної інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 Цивільного кодексу України.

Судом вірно зазначено про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі ухилялись від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена.

Судом встановлено, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частин другої ст. 220 ЦК України.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомостей, що заповіт, складений ОСОБА_4 , в якому все своє майно вона заповідала ОСОБА_2 скасований, або змінений матеріали справи не містять.

Син подружжя ОСОБА_8 відповідач ОСОБА_3 не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , так як спадщину після смерті матері не прийняв та не претендує на неї.

Висновки суду про те, що неможливо встановити підстави звернення до суду з позовною заявою про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного з померлою особою є вірними та відповідають обставинам справи.

На підставі вищевикладених обставин, суд у відповідності до вимог закону, з`ясувавшивсі обставини справи, надані докази, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що сторони досягли усіх істотних умов договору, відповідно до якого грошові кошти було передано продавцю, а покупцеві надані оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок, колегія суддів вважає безпідставними, оскількиматеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позовних вимог.

Також зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Т.В. Цюра

______________________________________ Л.А. Гірняк