н/п 2/490/1476/2020 Справа № 490/8998/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2020 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Янкевич В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Право власності на інші частки зареєстровано за ОСОБА_3 (1/3 частка) та ОСОБА_4 (1/3 частка). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належну останній частку в вищевказаній квартирі. Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 була її донька ОСОБА_5 (мати позивача), проте в установленому законом порядку спадщину після смерті матері вона не прийняла та спадкові права не оформила. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 . Між тим, позивач ОСОБА_1 , як співвласник даної квартири, з часу смерті ОСОБА_4 та по теперішній час відкрито та безперервно володіє та користується належною останній часткою нерухомого майна, займається її утриманням, у зв`язку з чим, посилаючись та вимоги ст.344 ЦК України, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.11.2019 року відкрито провадження у даній справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.04.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутності та позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи у її відсутності та позовні вимоги визнала у повному обсязі.

Представник відповідача Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін.

Обставини справи, встановлені судом.

05.04.1994 року ГП СЗ ім. 61 Комунара на підставі розпорядження № 1576 від 22.06.1993 року, видано свідоцтво про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 , згідно якого дана квартира належала на праві спільної часткової власності (1/3 частка за кожним) ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 була її донька ОСОБА_5 (мати позивача ОСОБА_1 ), проте в установленому законом порядку спадщину після смерті матері вона не прийняла та спадкові права не оформила.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 .

Згідно повідомлення Державного нотаріального архіву Миколаївської області від 14.07.2020 року за № 822/01-21-2 відомості щодо спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні.

Як вбачається із довідки ТОВ «ЖЕК «Забота» №321 від 21.02.2019 року, ОСОБА_4 проживала у квартирі АДРЕСА_1 з 30.10.1987 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день смерті з нею проживали та були зареєстровані ОСОБА_1 з 30.10.1987 року по теперішній час та ОСОБА_6 з 03.11.1987 року по теперішній час.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами частини першої та другої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зазначила, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

У постанові від 26 березня 2020 року у справі № 323/3719/15-ц Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, дійшов висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконання добросовісного володільця задля набуття права власності за давністю володіння має бути певна справедлива підстава ( justus titulus), яка з переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, що позивач, як володілець майна, не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, і що у нього не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Позивач ОСОБА_1 , як встановлено судом та підтверджується відповідними доказами, відкрито та безперервно користувалася чужим майном з 1995 року, разом з цим була обізнана відносно того, що власником 1/3 частини спірної квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_4 , а тому не можна вважати володіння позивачем частиною квартири, яка залишилась після її смерті, безтитульним та добросовісним, оскільки 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , є об`єктом спадкування, яке здійснюється у порядку, встановленому Книгою шостою Спадкове право Цивільного кодексу України, про що позивач не могла не знати.

При цьому, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, за заявою органу місцевого самоврядування, поданою після спливу одного року з часу відкриття спадщини, така спадщина визнається судом відумерлою та переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, що встановлено статтею 1276 ЦК України. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.

Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 12, 76, 81, 141, 200, 259 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 328,344,1277 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач Миколаївська міська рада, , місце розташування: 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Судове рішення складено 18 листопада 2020 року.

Суддя Н.П. Черенкова