ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1378/20 Справа № 216/1998/18 Суддя у 1-й інстанції - Кузнєцов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: Департамент патрульної поліції Національної поліції України,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого дії адвокат Гузєв Ігор Григорович, на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2019 року, яке постановлено суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 07 жовтня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 червня 2016 року близько 07.50 год., відповідач, інспектор роти № 1 батальйону 3 управління патрульної поліції в м. Кривому Розі ДПП, лейтенант поліції ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota Prius», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Пожарського м. Кривого Рогу, в районі буд. № 17, не відреагував на зміну дорожньої обстановки, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Renault Magnum 460», держаний номерний знак НОМЕР_2 , з напівпричепом «Schwarzmuller SPA», номерний знак НОМЕР_3 , який рухався у зустрічному напрямку, під керуванням водія ОСОБА_2 .

Внаслідок порушень відповідачем п. 2.3 б), п. 11.3 Правил дорожнього руху, належний департаменту патрульної поліції автомобіль Toyota Prius, державний номерний знак НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження, а отже, позивачу було завдано матеріальних збитків.

Згідно висновку експертного дослідження № 19/12.2/41 від 22.09.2017 року та ремонтної калькуляції, вартість відновлюваного ремонту пошкодженого відповідачем автомобіля складає 131868,63 грн.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України матеріальну шкоду у розмірі 131868,63 грн., а також судовий збір у сумі 1978,03 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України матеріальну шкоду в розмірі 73807,51 грн. та судовий збір у розмірі 1107,11 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що під час вирішення даної категорії справ, пріоритетним є норми спеціальних законів, а трудове законодавство застосовується у випадках якщо нормами спеціальних законів не врегульовано до спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Разом з цим, у ЗУ «Про Національну поліцію» та в Положенні «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної поліцейським. Застосування до спірних правовідносин ст.ст. 22,1166 ЦК України є неможливим, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу з охорони громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб. А тому, на поліцейського, як на працівника, поширюється трудове право, у зв`язку з чим, при вирішенні даного спору необхідно керуватися КЗпП, зокрема ст.ст. 130, 132, 134, 138, 233, 234 КЗпП України.

Представник відповідача зауважує на тому, що згідно з ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У даному випадку позивачем пропущено строк звернення до суду, заяви про поновлення даного строку позивачем подано не було, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки про застосування позовної давності було подано окрему заяву.

Крім того представник відповідача зауважує на тому, що відповідальність за заподіяну позивачу шкоду обмежується розміром середнього місячного заробітку. Між тим, доказів щодо повної матеріальної відповідальності поліцейського, відповідно до вимог ст. 134 КЗпП України, не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на ті обставини, що судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про Національну поліцію» та позивачем по справі не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 25.05.2016 № 142 о/с відповідач ОСОБА_1 призначений на посаду поліцейського роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Кривому Розі ДПП (а.с.7).

21 червня 2016 року близько 07.50 год., відповідач, інспектор роти № 1 батальйону 3 управління патрульної поліції в м. Кривому Розі ДПП, лейтенант поліції ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota Prius», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Пожарського м. Кривого Рогу, в районі буд. № 17, не відреагував на зміну дорожньої обстановки, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Renault Magnum 460», державний номерний знак НОМЕР_2 , з напівпричепом «Schwarzmuller SPA», державний номерний знак НОМЕР_3 , який рухався у зустрічному напрямку, під керуванням водія ОСОБА_2

Власником автомобіля «Toyota Prius», державний номерний знак НОМЕР_1 , пошкодженого в результаті ДТП, є Департамент патрульної поліції Національної поліції України, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_4 (а.с.32).

Внаслідок порушень відповідачем п. 2.3 б), п. 11.3 Правил дорожнього руху, належний департаменту патрульної поліції автомобіль Toyota Prius, номерний знак НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження.

Висновком службового розслідування за фактом дорожньо-транспортної пригоди від 10.08.2016 року встановлено, що 20.06.2016 року інспектор роти № 3 батальйону № 1 Управління ПП в м. Кривому Розі ДПП рядовий поліції, відповідач ОСОБА_1 , спільно з інспектором ОСОБА_3 , заступили на нічне чергування в м. Кривий Ріг у складі екіпажу «Атлас-0308».

21.06.2016 року, в місті Кривому Розі за адресою: вул. Пожарського, 17, за участю службового автомобіля «Тоуоtа Prius», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Renault Magnum 460», держаний номерний знак НОМЕР_2 , з напівпричепом «Schwarzmuller SPA», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження (а.с.33-37).

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.07.2016 року у справі № 214/3448/16-п за фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн. (а.с.15).

Згідно висновку експертного дослідження № 19/12.2/41 від 22.09.2017 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Toyota Prius», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 73807,51 грн. (а.с.16-19).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зумовленої винними протиправними діями відповідача ОСОБА_1 , позивачу було спричинено майнову шкоду, шляхом пошкодження службового автомобіля «Тоуоtа Prius», державний номерний знак НОМЕР_1 , яка складає 73807,51 грн. та підтверджується висновком експертного дослідження № 19/12.2/41 від 22.09.2017 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст.ст. 22, 1166, 1187 ЦК України.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про національну поліцію», статтею 19 якого передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В той же час, у Законі «Про національну поліцію» відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому колегія суддів приходить до висновку, що на поліцейського, як на працівника, поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю.

Відсутні подібні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських і в Положенні «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114. В ньому зазначено, що відповідно до п.23 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів.

При не підлягають застосуванню до спірних правовідносин ст.ст. 22, 1166 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового права. Норми цивільного права в даному видку не підлягають застосуванню, оскільки, норми цивіьного права слід застосовувати коли працівник заподіяв матеріальну шкоду внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля.

Аналогічні висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 24 червня 2019 року у справі №489/607/18 провадження №61-44849ск18.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто,виходячи із аналізу зазначених норм закону, повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Доказів щодо повної матеріальної відповідальності поліцейського

ОСОБА_1 відповідно до вимог, передбачених ст. 134 КЗпП України, позивачем не надано.

Відповідно до ст.19 Закону «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з п.23 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (затверджене постановою КМУ УРСР від.29.07.1991р. №114) особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно із законодавством.

За правилами, встановленими в п.1-3,5,10 розділу 1 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (затверджено Постановою Верховної Ради України 25.06.1995р. №243/95-ВР), яке поширюється також на осіб рядового та начальницького складу МВС України, це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності осіб, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків.

Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна, в тому числі, пошкодженням майна, що спричинило додаткові витрати для його відновлення за наявності: заподіяння прямої дійсної шкоди; протиправної поведінки; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; вини у заподіянні шкоди.

Час, протягом якого винну особу може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.

За пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого в особисте користування настає матеріальна відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення. Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди настає у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети (п.10,11 розділу ІІ цього ж Положення).

Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до нього підлягає застосуванню ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі тримісячного грошового забезпечення відповідача.

Між тим, згідно з ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що встановлені ст. 228 та ст. 233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки.

Як вбачається із матеріалів справи, ДТП сталося 21 червня 2016 року, а службове розслідування за його обставинами завершилося 10 серпня 2016 року з притягненням відповідача до дисциплінарної відповідальності у вигляді усного попередження щодо необхідності суворого додержання службової дисципліни, до суду позивач звернувся 24 квітня 2018 року, тому колегія суддів вважає, що позивачем пропущено річний строк пред`явлення вимог до відповідача.

Відповідачем до суду першої інстанції подано заяву про необхідність застосування річної позовної давності (а.с.58).

Відповідно до норм КЗпП України, що регулюють позовну давність, колегія суддів приходить до висновку, що пропуск особою строків позовної давності без поважних причин, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів, встановивши, що до відповідача підлягає застосуванню ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі тримісячного грошового забезпечення відповідача, вважає, що стягнення з відповідача збитку, обмеженого його тримісячним грошовим забезпеченням, неможливо через пропуск позивачем строку позовної давності.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо 10.08.2016 року, тобто, коли було завершено службове розслідування відносно відповідача ОСОБА_1 , до суду позивач звернувся 24 квітня 2018 року з пропуском річного строку, передбаченого ч.3 ст. 233 КЗпП України, про застосування якого заявлено відповідачем, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним за подання апеляційної скарги у розмірі 1978,02 грн. (а.с.105).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого дії адвокат Гузєв Ігор Григорович, - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 рокускасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 1978 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят вісім) грн. 02 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: