Постанова

Іменем України

09 січня 2020 року

м. Київ

справа № 473/436/19-ц

провадження № 61-15066св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне підприємство «Агроном-2005»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- відділ у Вознесенському районі головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року у складі судді Старжинської О. Є. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 липня 2019 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Агроном-2005» (далі - ПП «Агроном-2005»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ у Вознесенському районі головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок.

Позовна заява обґрунтована тим, що він з 28 серпня 2015 року є власником земельних ділянок площами 7,3000 га, кадастровий номер :06:000:0189 та 1,2199 га, кадастровий номер :01:000:0447 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, які залишилися йому у спадок за заповітом ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначав, що за життя ОСОБА_2 уклав з ПП «Агроном-2005» договори оренди зазначених земельних ділянок строком на десять років, які були зареєстровані у Відділі Держкомзему у Вознесенському районі 03 грудня 2012 року за № 06819, № 06820.

Вказував, що при підписані 17 березня 2010 року спірних договорів виконавчий директор ПП «Агроном-2005» Ханенко Н. В. не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності юридичної особи відповідно до статуту підприємства (діяла без повноважень, наданих їй вказаною юридичною особою) на вчинення цих дій, а саме на представництво ПП «Агроном-2005» перед третіми особами.

Крім того, зазначав, що на час підписання вказаних договорів оренди земельних ділянок було відсутнє волевиявлення ОСОБА_2 на укладення підписаних ним спірних договорів, що слід оцінювати в сукупності як пропозицію відповідача укласти договір, а не пропозицію ОСОБА_2 прийняти її, оскільки він не надав відповідачу власні оригінали (копії оригіналів) державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, а відповідач долучив до договорів оренди земельних ділянок копії державних актів на право приватної власності на земельні ділянки належних ОСОБА_2 з іншого примірника цих правовстановлюючих документів, що зберігаються у третьої особи та містилися в іншій документації і не стосувалися укладених договорів.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними зазначені договори оренди землі з підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладення спірних договорів оренди земельних ділянок сторонами не було порушено правових норм, які б давали підстави для визнання вказаних договорів недійсними. Спірні договори оренди земельних ділянок були укладені та підписані за життя ОСОБА_2 , виконувались сторонами, про що свідчить підписання актів про передачу земельних ділянок та сплата орендної плати за їх користування.

Сама по собі відсутність у відповідача оригіналів державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та наявність їх копій, які є додатками до договорів оренди земельних ділянок, не свідчить про відсутність волевиявлення орендодавця щодо укладення вказаних договорів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, а тому відсутні підстави для задоволенні позовя.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному судового рішенні послався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що позов не підлягає задоволенню також через сплив позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки позивачем не доведено порушення його прав і саме з цих підстав позов не підлягає задоволенню, тому посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності, як на підставу відмови у задоволенні позову, є помилковим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що, ухвалюючи судові рішення про відмову у задоволенні його позову, суди помилково дійшли висновку про наявність повного і безумовного волевиявлення ОСОБА_2 щодо укладенні спірних договорів оренди земельних ділянок.

Також судами вказано, що законодавець не пов'язує визнання угод недійсними з невідповідністю документів, використаних при укладенні договорів оренди землі вимогам законодавства, тому що вони є додатками до договору. Проте, на момент укладення спірних договорів була чинною постанова Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року №2073, дію якої продовжено до 01 січня 2013 року. Вказаною постановою визначені єдині умови реєстрації договорів оренди землі. Згідно вказаного порядку реєстрація договору оренди земельної ділянки чітко обумовлена наданням переліку необхідних документів та перевірки їх відповідності. Натомість з наданих до суду договорів оренди земельних ділянок вбачається, що на них відсутні дати укладання договорів, копії державних актів на землю не відповідають оригіналу власника і не завірені третьою особою.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ПП «Агроном-2005», у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ПП «Агроном-2005» було підписано договори оренди земельних ділянок площами 7,3000 га, кадастровий номер :06:000:0189 та 1,2200 га кадастровий номер :01:000:0447 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, належних ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 29 січня 2009 року, які були зареєстровані 03 грудня 2012 року у відділі Держкомзему у Вознесенському районі за номерами 06819, 06820, строк дії договорів 10 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, ОСОБА_5 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Аналогічні положення щодо оренди землі містяться у частині першій статті 93 ЗК України.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судами встановлено, що 17 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ПП «Агроном-2005» було підписано договори оренди земельних ділянок площами 7,3000 га, кадастровий номер :06:000:0189 та 1,2200 га кадастровий номер :01:000:0447 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.

Вказані договори оренди земельних ділянок було зареєстровано у відділі Держкомзему у Вознесенському районі Миколаївської області 03 грудня 2012 року за № 06819 та № 06820.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що під час підписання оспорюваних договорів оренди землі було відсутнє волевиявлення ОСОБА_6 щодо їх укладення, а тому вказані договори мають бути визнані недійсними.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьої статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

З аналізу оскаржуваних договорів оренди земельних ділянок вбачається, що на момент їх укладення в них наявні усі істотні умови, а саме: зазначено об`єкт оренди; строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Спірні договори були укладенні та підписані за життя орендодавця, виконувались сторонами, що свідчить про підписання орендодавцем актів про передачу земельних ділянок. На момент укладення вказаних договорів не було допущено порушень правових норм, які б свідчили про недійсність правочинів. За життя ОСОБА_2 до суду з позовом про визнання недійсними чи розірвання договорів оренди земельних ділянок не звертався.

Відсутність у відповідача оригіналів державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та наявність копій цих документів, які є додатками до договорів оренди земельних ділянок, в правовому розумінні не свідчить про те, що волевиявлення орендодавця за вказаними договорами не було вільним.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено відсутності волевиявлення ОСОБА_2 на час укладення оспорюваних договорів оренди земельних ділянок, оскільки, підписуючи вказані договори, сторони досягли згоди з усіх істотних умов та скріпили підписом письмовий документ, а в подальшому сторони вчиняли дії, спрямована на їх виконання.

Посилання заявника на невідповідність укладених договорів оренди земельних ділянок постанові Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, якою затверджено Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, є безпідставними, оскільки під час укладеня вказаних договорів оренди земельних ділянок сторонами було дотримано вимоги зазначеного Порядку.

Крім того, вказані договори оренди земельних ділянок зареєстровано у відділі Держкомзему у Вознесенському районі Миколаївської області 03 грудня 2012 року за № 06819 та № 06820.

Матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок.

Пунктами 39 спірних договорів оренди земельних ділянок передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, а тому, отримавши у спадок земельні ділянки, ОСОБА_1 набув усі права та обов'язки орендодавця за цими договорами. Доказів порушення його прав вказаними договорами оренди земельних ділянок у судах попередніх інстанцій надано не було.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович