Справа № 183/369/20
№ 2/183/1987/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

за участі секретаря судового засідання Устименко М.О..,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову, зазначає, що з 2008 року по теперішній час проживає в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Власником вказаного будинку була ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позивач зазначає, що фактично 15 листопада 2008 року придбала у ОСОБА_2 зазначений вище будинок та переїхала на постійне місце проживання до цього будинку. В свою чергу, ОСОБА_2 з цього будинку виїхала та знялася з реєстраційного обліку, в подальшому позивачеві стало відомо, що вона померла. Однак вони належним чином не оформили договір купівлі-продажу нерухомого майна. Таким чином, позивач зазначає, що на сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаному житловому будинку, добросовісно, безперешкодно, відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги та несе інші витрати, які потребує домоволодіння. Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_2 немає. У зв`язку з чим, позивач, посилаючись на вимоги ст. 344 ЦК України, просить суд визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку, як за набувачем таких прав за набувальною давністю.

Ухвалою суду від 23 січня 2020 року відкрите провадження у справі.

В судове засідання представник позивача не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, у вирішенні справи покладається на розсуд суду.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Суду подано копію свідоцтва про право на спадщину, відповідно до якого ОСОБА_2 є власником житлового будинку житловою площею 13,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на власності від 96.08.1996 року, зареєстрованого за р.№11707 (а.с. 10).

Як вбачається з довідки Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №2650 від 19.11.2019 року, ОСОБА_2 має в АДРЕСА_1 власний житловий будинок, в якому ніхто не зареєстрований (а.с.21).

З повідомлення Індустріального районного у м.Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено актовий запис про смерть виконавчим комітетом Виноградненської сільської ради Ленінського району Автономної Республіки Крим.

Даних про наявність спадкоємців ОСОБА_2 судом не встановлено.

Згідно повідомлення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 23.09.2020 року № 2257/02-24 позивач проживає з 2008 року проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок за даними погосподарської книги №2, об`єкта погосподарського обліку №3524 належить ОСОБА_2 .

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

При цьому суду надано достатніх даних про те, що будинок за АДРЕСА_2 , що належав ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, був перенумерований в будинок під номером 18.

Крім того, позивачем надано укладений у простій письмовій формі договір, відповідно до якого ОСОБА_2 передала позивачу у власність належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Вказаний договір у зв`язку з недотриманням вимог про нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію вважається нікчемним, проте у сукупності з іншими доказами свідчить про наявність певних правовідносин між його сторонами.

Слід також звернути увагу, що сама по собі наявність у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, свідчить на її користь та є доказом наявності певних домовленостей щодо укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З технічного паспорту на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що з 2008 року позивачем було здійснено добудови до будинку, а також збудовано господарські будівлі на території домоволодіння (а.с.16-19). Вказане також підтверджується актом поточних змін від 08.10.2019 року (а.с.20).

З наданих позивачем квитанцій про сплату за житлово-комунальні послуги вбачається, що позивач фактично здійснює витрати по утриманню будинку, розташованого за вищезазначеною адресою.

В судовому засіданні встановлено, що позивач фактично проживає, здійснює ремонтні та будівельні роботи, а також сплачує за житлово-комунальні послуги в будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується зазначеними вище доказами.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Набуття права власності на чуже майно можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність.

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Оцінюючи подані позивачем докази у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що володіння позивача спірним майном можна вважати безперервним, починаючи з 2008 року до моменту розгляду справи судом.

Факт фізичного існування нерухомого майна, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю підтверджується проведеною 08.10.2019 року технічною інвентаризацією домоволодіння, за результатами якої складено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с.16-19).

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

У відповідності до ч. 2ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до п.4 ч.2ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

В свою чергу, позивачем по справі подано до суду достатньо доказів на підтвердження обставин, викладених в позові. Суду доведено, що ОСОБА_1 з 2008 року безперешкодно заволоділа нерухомим майном та продовжує відкрито, постійно ним володіти, що дає суду підстави визнати позивача власником нерухомого майна, з підстав, зазначених вст. 344 ЦК України.

Аналізуючи викладене, враховуючи відсутність заперечень від відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, за позивачем слід визнати право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.4,12,76,81,89,206,223,263,265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності за набувальною давністю на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В.Сорока.