Справа 206/6319/19
Провадження 2/206/193/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Ільїній І.М.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

за участю:

представника позивача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - Бардаченко В.В.,

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 385000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 9 359 350 гривень. Свої вимоги обґрунтував тим, 14 лютого 2017 року він надав відповідачу ОСОБА_2 у борг 385000 доларів США для добудови будинку, що підтверджується розпискою відповідача про отримання грошових коштів від 14 лютого 2017 року. Строк повернення суми боргу в розписці не було вказано, оскільки відповідач його давній знайомий та вони просто домовились, що останній поверне йому борг відразу як добудує будинок та продасть його. Через рік, відповідач йому повідомив, що у нього виникли фінансові труднощі та просив надати йому відстрочку, на що він погодився. Згодом йому самому знадобились кошти та він звернувся до відповідача з вимогою повернути йому борг, однак до теперішнього часу відповідач грошові кошти йому так і не повернув. Крім того, йому стало відомо, що відповідач вже давно реалізував 2 належні йому земельні ділянки, у тому числі і будинок на добудову якого він позичав кошти. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження.

Позивач у підготовче засідання не з`явився за невідомими суду причинами, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Представник позивача у підготовчому засіданні заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 385000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 9 359 350 гривень.

Відповідач та його представник у підготовчому засіданні визнали позовні вимоги ОСОБА_1 та не заперечували проти їх задоволення. Відповідач, зокрема, пояснив, що він дійсно 14 лютого 2017 року взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 385000 доларів США, оскільки йому не вистачало на добудову будинку. На підтвердження отримання грошових коштів ним власноручно було написано розписку. Також зазначив, що відносно нього не здійснювалось жодного тиску з боку позивача щодо написання вказаної розписки. Крім того, повідомив, що його боргові зобов`язання жодним чином не впливають та не порушують прав третіх осіб. На теперішній час повернути суму боргу він не може, оскільки не має коштів, проте він визнає своє зобов`язання перед позивачем та не заперечує проти стягнення з нього коштів у судовому порядку.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Заслухавши пояснення відповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Так, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики. За даним договором, 14 лютого 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 385000 доларів США у борг на добудову будинку.

На підтвердження укладання договору позики, а також засвідчення отримання грошових коштів, позивач надав суду розписку ОСОБА_2 про отримання вказаних грошових коштів від 14 лютого 2017 року, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні, а її копія долучена до матеріалів справи (а.с.4).

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Закон не вимагає наявності підтвердження про вручення вимоги для настання строку повернення позики, а лише пов`язує строк повернення позики із моментом пред`явлення вимоги.

Судом встановлено, що договором позики не передбачено кінцевого терміну повернення грошових коштів, однак позивач, при зверненні до суду у позовній заяві зазначав про пред`явлення вимоги щодо виконання зобов`язання відповідачу, і цей факт не оспорювався відповідачем та його представником у судовому засіданні.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно, ставляться.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено факти укладання між сторонами договору позики та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 385000 доларів США.

При цьому судом виявлено справжню правову природу розписки, складеної відповідачем, як боргового документу на підтвердження укладання договору та реального отримання грошових коштів.

Судом також встановлено, що укладання вказаного договору відбулось з вільного волевиявлення ОСОБА_2 , про що наголосив сам відповідач у судовому засіданні, жодні істотні умови договору позики відповідачем не оспорюються та станом на час звернення до суду із вказаним позовом відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконано.

Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог, суд також враховує той факт, що укладання спірного договору позики та його виконання не впливає та не порушує прав третіх осіб, що також підтвердили представник позивача та відповідач у судовому засіданні.

Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Така правова позиція викладена й у постанові Верховного суду України від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц провадження №14-446цс18.

Крім того, у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

У справі, що розглядається та у спірному договорі позики від 14 лютого 2017 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 385000 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Що стосується питання розподілу судових витрат, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268, Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) суму заборгованості у розмірі 385000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

Повний текст судового рішення складено 15 січня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючи суддя: Кушнірчук Р.О.