Постанова

Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 714/870/15-ц

провадження № 61-3903св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2016 року у складі судді Акостакіоає О. Т. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Одинак О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 08 травня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 007/05/2014/0030 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 25 000 євро на придбання транспортного засобу під 12 % річних на строк до 07 травня 2019 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 08 травня 2014 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 007/05/2014/0030-з, предметом якого є належні іпотекодавцю нежитлові будівлі загальною площею 627,80 кв. м та земельна ділянка, кадастровий номер :01:004:0179, площею 0,3524 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 28 серпня 2015 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 22 142,36 євро та 13 265,30 грн, з яких: 18 749,95 євро - тіло кредиту; 2 082,44 євро - прострочене тіло кредиту; 235,15 євро - проценти, 1 074,82 євро - прострочені проценти, 9 018,74 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 4 246,56 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів. Враховуючи викладене, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості ОСОБА_2 звернути стягнення на належний ОСОБА_1 предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах з початковою ціною реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом 07 листопада 2016 року, земельної ділянки в розмірі 609 053 грн та нежитлової будівлі складу літ. «А» з навісом літ. «Б» - 895 595 грн.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2016 року позов задоволено. Звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 08 травня 2014 року № 007/05/2014/ 0030-з, укладеним між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 , на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 в сумі 42 937,59 євро та 260 872,53 грн, а саме на: нежитлові будівлі загальною площею 627,80 кв. м та земельну ділянку, кадастровий номер :01:004:0179, площею 0,3524 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_1 , та встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом 07 листопада 2016 року, земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:0179 площею 0,3524 га - 609 053 грн та нежитлової будівлі складу літ. «А» з навісом літ. «Б» - 895 595 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник не виконував належним чином умов Кредитного договору, що спричинило утворення заборгованості, у зв`язку з чим ПАТ АБ «Укргазбанк» як іпотекодержатель набуло право звернути стягнення на належний ОСОБА_1 як іпотекодавцю предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження на підставі статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2016 року змінено. Визначено, що сума боргу ОСОБА_2 за Кредитним договором, яка підлягає погашенню шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки, складає 22 142,36 євро та 13 265,30 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що занаданим ПАТ АБ «Укргазбанк» розрахунком станом на 02 вересня 2015 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за Кредитним договором становила 22 142,36 євро та 13 265,30 грн, а не 42 937,59 євро та 26 0872,53 грн, як помилково зазначив місцевий суд. Тому, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок боргу в більшому розмірі, ніж просив банк, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2016 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 лютого 2019 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що під час вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки суди попередніх інстанцій повинні були взяти до уваги результати виконання раніше ухваленого судового рішення про солідарне стягнення з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 заборгованості за Кредитним договором. Крім того, у своїй постанові апеляційний суд зазначив лише загальний розмір вимог, однак без усіх його складових.

У травні 2019 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Герцаївського районного суду Чернівецької області.

17 квітня 2019 року справа № 714/870/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 08 травня 2014 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 25 000 євро на придбання транспортного засобу під 12 % річних на строк до 07 травня 2019 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 08 травня 2014 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 007/05/2014/0030-з, предметом якого є нежитлові будівлі загальною площею 627,80 кв. м та земельна ділянка, кадастровий номер :01:004:0179, площею 0,3524 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з наданим банком розрахункомзаборгованість ОСОБА_2 за Кредитним договором на 28 серпня 2015 року становила 22 142,36 євро та 13 265,30 грн, з яких: 18 749,95 євро - тіло кредиту; 2 082,44 євро - прострочене тіло кредиту; 235,15 євро - проценти, 1 074,82 євро - прострочені проценти, 9 018,74 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 4 246,56 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 31 травня 2016 року було стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 22 142,36 євро та 13 265,30 грн, а також заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2014 року № 011/06/2014/0030 в сумі 42 937,59 євро та 26 872,53 грн.

Звітом про оцінку майна від 07 листопада 2016 року підтверджується, що вартість переданих ОСОБА_1 в іпотеку нежитлових будівель становить 609 053 грн, а земельної ділянки - 895 595 грн.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.

Оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки, та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, а тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Саме такого висновку щодо можливості одночасного задоволення вимог про стягнення боргу за основним зобов`язанням зі зверненням стягнення на предмет іпотеки дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступу від нього, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що позичальник ОСОБА_2 порушив свої зобов`язання за Кредитним договором, виконання яких забезпечене договором іпотеки від 08 травня 2014 року № 007/05/2014/0030-з, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ПАТ АБ «Укргазбанк» як іпотекодержатель набуло право звернути стягнення на передане ОСОБА_1 в іпотеку майно шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження на підставі статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що під час вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки суди попередніх інстанцій повинні були взяти до уваги результати виконання рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 31 травня 2016 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за Кредитним договором в розмірі 22 142,36 євро та 13 265,30 грн, є неспроможними, оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження погашення боржниками вказаних сум повністю або частково та не заявляв клопотання про їх витребування.

Крім того, питання щодо виконання виданого кредитору виконавчого документа у разі, коли такий обов`язок боржника за виконавчим документом відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням (через виконання боржником, іншою особою тощо) може бути вирішено в порядку, передбаченому частиною другою статті 432 ЦПК України.

Зазначення апеляційним судом в резолютивній частині оскаржуваної постанови лише загального розміру вимог без всіх його складових, з урахуванням того, що такі складові заборгованості містяться в мотивувальній частині тексту цієї постанови, є формальним порушенням, яке не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного судового рішення (частина друга статті 410 ЦПК України).

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин справи, що за приписами статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов