Провадження № 2/760/1182/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Кушнір С.І.

за участю секретаря - Каліш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 14.09.2018 р. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «СК ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, поданої до суду 08.01.2019 р. на виконання вимог ухвали суду від 19.09.2018 р. про залишення позовної заяви без руху, просив:

стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» на його користь 149556 грн. 35 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

стягнути з ОСОБА_2 на його користь 245000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 26.07.2014 р. в м. Києві на пр. Червонозоряному (перехрестя з вул. М. Кривоноса) сталася ДТП, внаслідок зіткнення автомобіля «СЕАТ», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , з мотоциклом «Хьюсонг», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , та іншими транспортними засобами. В результаті ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, а мотоцикл та інші транспортні засоби - механічні пошкодження.

Вказана ДТП сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , що встановлено ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.10.2017 р., залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2018 р., якою кримінальне провадження відносно відповідача було закрито за закінченням строків давності. При цьому, даною ухвалою встановлено обставини ДТП та порушення вимог ПДР з боку відповідача.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачу спричинено матеріальну та моральну шкоду.

У відповідності до звіту з оцінки, розмір матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням мотоцикла позивача, складає 31920 грн. 11 коп.

Витрати на лікування, підтверджені фінансовими документами, складають 40487 грн. 60 коп.

Таким чином, сума матеріальної шкоди складає 72407 грн. 71 коп. (31920 грн. 11 коп. + 40487 грн. 60 коп.).

При цьому, загальний розмір завданої матеріальної шкоди, з урахуванням індексу інфляції, становить 149556 грн. 35 коп., які позивач просить стягнути з ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна», оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у вказаній страховій компанії, згідно полісу № АС/6953728.

Також, внаслідок ДТП позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що позивач пережив значний стрес у момент ДТП, фізичний біль та страждання, які існують на протязі тривалого часу, оскільки його стан здоров`я не відновився й досі. Лікування продовжувалося тривалий час з моменту ДТП. ДТП негативно вплинула на психічне здоров`я позивача, змінивши нормальне життя, порушивши сон, звичний щоденний розпорядок життя та побуту.

Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінив в сумі 250000 грн., з яких: 5000 грн. позивач просить стягнути з ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна», відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (5% розміру ліміту відповідальності за шкоду заподіяну здоров`ю); 245000 грн. позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 14.09.2018 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

25.01.2019 р. до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить:

стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» на його користь 117636 грн. 24 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

стягнути з ОСОБА_2 на його користь 245000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 01.02.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з урахуванням поданої до суду заяви про зменшення позовних вимог, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи відповідача було повідомлено належним чином, про причини своєї неявки відповідач суд не повідомила, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.

Представник відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином. 11.12.2019 р. до суду від представника ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. У поданому відзиві представник відповідача вказав на те, що 04.01.2019 р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 27420,11 грн. за шкоду, спричинену ОСОБА_1 , у зв`язку з пошкодженням мотоцикла «HYOSUNG», д.н.з. НОМЕР_2 ; у відшкодуванні шкоди, яка була завдана здоров`ю ОСОБА_1 внаслідок ДТП, на підставі п.п. 37.1, 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», було відмовлено у зв`язку з порушенням потерпілим обов`язків, передбачених ст. 35 Закону, а саме не надання документів, які підтверджують зміст майнових вимог, що призвело до неможливості встановити розмір заподіяної шкоди. Таким чином, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було виконано вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та у передбачений строк прийнято рішення по страхову випадку. У зв`язку з цим, представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виходячи з цього, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі за відсутності відповідачів на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує сторона позивача.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 26.07.2014 р., приблизно о 03:15 год., на перехресті пр. Червонозоряному та вул. М. Кривоноса в м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок зіткнення транспортних засобів, а саме автомобіля «Сеат Леон» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , з мотоциклом «HYO-SUNG» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.10.2017 р., - звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.10.2017 р., встановлена вина у вчиненні вказаного ДТП за відповідачем ОСОБА_2 внаслідок порушення останньою п.п. 1.5, 2.3 б), д), 10.1, 12.4 ПДР України, та обставини вчинення ДТП.

Так, вбачається, що ОСОБА_2 , 26.07.2014 р., приблизно о 03:10 год., в темну пору доби, керуючи засобом підвищеної небезпеки, а саме технічно справним автомобілем марки «Seat Leon» д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи при собі в наявності посвідчення водія на право керування вказаним транспортним засобом, чим порушила п.п. 2.1 а) ПДР України, рухалася по пр. Червонозоряному в м. Києві зі сторони вул. Головка в напрямку Севастопольської площі, зі швидкістю приблизно 80 км/год. в крайній правій смузі руху, де дорога має три смуги руху в попутному напрямку та три смуги руху в зустрічному напрямку. Наближаючись до регульованого світлофорним об`єктом перехрестя пр. Червонозоряного та вул. М. Кривоноса в м. Києві, ОСОБА_2 під час руху в крайній смузі руху, будучи неуважною, неправильно відреагувала на зміну дорожньої обстановки, не вибрала безпечну швидкість, почала маневр перестроювання в крайню ліву смугу, де здійснила наїзд на мотоцикл «Hyosung GT250R» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який зупинився перед регульованим перехрестям в крайній лівій смузі руху в попутному напрямку на заброняючий для руху сигнал світлофора.

Внаслідок наїзду на мотоцикл «Hyosung GT250R» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , останнього по інерції відкинуло вперед, де відбувся наїзд на автомобіль «ВАЗ-210934» д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , який стояв перед мотоциклом.

Після наїзду, автомобіль під керуванням ОСОБА_2 , ставши некерованим, виїхав на смугу зустрічного руху, де відбувся наїзд на автомобіль «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який стояв перед перехрестям пр. Червонозоряного та вул. М. Кривоноса в напрямку вул. Головка в крайній лівій смузі руху на забороняючий сигнал світлофора.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, водій мотоцикла «Hyosung GT250R» д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , згідно з висновком судово-медичної експертизи №1648/Е від 02.10.2014 р., отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я понад 21 добу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2018 р., ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 02.10.2017 р., якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 26.07.2014 р. за №0006329 по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України, - закрито та останню звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, - залишено без змін.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.

Із змісту даної ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 02.10.2017 р., вбачається, що порушення ПДР України водієм ОСОБА_2 знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, та отриманням ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, постанова слідчого, прокурора, суду про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», позивач вказує на те, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди йому спричинено матеріальну та моральну шкоду.

Відповідно до Звіту №1537/14, складеного 09.10.2014 р. ТОВ «Експертно-Асистуюча компанія «Фаворит» за замовленням ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», вартість матеріального збитку, завданого власнику «Hyosung GT250R» д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження у ДТП, становить 31920,11 грн.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Як встановлено судом, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 26.07.2014 р., та сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , був пошкоджений мотоцикл «Hyosung GT250R» д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого позивачу ОСОБА_1 завдано матеріальної шкоди.

Відповідно до Звіту №1537/14, складеного 09.10.2014 р. ТОВ «Експертно-Асистуюча компанія «Фаворит» за замовленням ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», вартість матеріального збитку, завданого власнику «Hyosung GT250R» д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження у ДТП, становить 31920,11 грн.

При цьому, встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу автомобіля марки «Seat Leon» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 на момент ДТП, була застрахована, згідно полісу № АС/6953728 в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно п. 1 ст. 2 Закону, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовоими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).

Таким чином, відповідно до наведених положень чинного законодавства, у випадку укладення між страховою організацією та юридичними або фізичними особами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, особою, відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором, є страховик (страхова організація).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі.

Згідно ч. 3 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

При цьому, метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За змістом статей 9, 22-28, 35 Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"порядку.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.09.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування.

Розглянувши матеріали страхової справи, 04.01.2019 р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 27420,11 грн. за шкоду, спричинену ОСОБА_1 , у зв`язку з пошкодженням мотоцикла «Hyosung GT250R» д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується даними страхового акту № UA029/L03/03 від 03.01.2019 р. та розрахунком страхового відшкодування, які містяться в матеріалах справи.

Виплату страхового відшкодування у зазначеному розмірі підтверджено позивачем.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» завдану йому матеріальну шкоду у розмірі 149556 грн. 35 коп., яка складається із суми основного боргу та інфляційних нарахувань за прострочення виконання грошового зобов`язання, де: 31920,11 грн. - розмір завданої шкоди за пошкодження мотоцикла; 40487,60 грн. - витрати на лікування; 77148,64 грн. - інфляційні нарахування за період з 01.09.2014 р. по 31.07.2018 р.

Згідно поданої до суду 25.01.2019 р. заяви про зменшення позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» матеріальну шкоду в сумі 117636 грн. 24 коп., зменшивши її розмір на суму матеріальної шкоди, внаслідок пошкодження мотоцикла на 31920,11 грн., з урахуванням здійснення виплати страхового відшкодування.

Разом з тим, суд вважає вимоги позивача про стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» інфляційних нарахувань безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Правовідносини, які склались між сторонами з приводу відшкодування страхового зобов`язанням, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування 24.09.2014 р.

Відповідно до вимог ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 15 днів, за наявності документів, зазначених у ст. 35 Закону, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Встановлено, що на момент подання заяви про страхове відшкодування, дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Seat Leon» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та мотоцикла «Hyosung» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , розглядалася в кримінальному провадженні, а тому, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було припинено перебіг строку розгляду страхової справи.

27.12.2018 р. ОСОБА_1 було надано до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» копію ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 02.10.2017 р., яка не набрала законної сили, що також підтверджено представником позивача в судовому засіданні.

04.01.2019 р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» прийнято рішення про виплату страхового відшкодування за шкоду завдану майну в розмірі 27420,11 грн.

Зазначені обставини вказані у відзиві ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на позовну заяву та не спростовані стороною позивача.

Таким чином, враховуючи викладене, відсутні визначені законом підстави для стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» інфляційних нарахувань у зв`язку з порушенням строків виплати страхового відшкодування.

Що стосується вимог позивача про стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» витрат на лікування в розмірі 40487,60 грн. та 5000 грн. моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно матеріалів справи 04.01.2019 р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю ОСОБА_1 внаслідок ДТП, на підставі п.п. 37.1, 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з порушенням потерпілим обов`язків, передбачених ст. 35 Закону, а саме не надання документів, які підтверджують зміст майнових вимог, що призвело до неможливості встановити розмір заподіяної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 24 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоровя, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я.

Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, повязану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоровя, але не більше 120 днів.

Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до п.37.1 Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Таким чином, враховуючи викладене, у разі звернення позивача до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю, останній відповідно до вимог Закону, обов`язково мав надати медичну документацію та докази купівлі лікарських засобів за призначенням (що відповідає постановленому діагнозу), після чого у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виникає обов`язок провести розрахунок належної суми страхового відшкодування.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» витрат на лікування в розмірі 40487,60 грн., стороною позивача надані письмові докази (лікарські довідки, товарні чеки, квитанції тощо).

При цьому, представник позивача в судовому засіданні вказав на те, що документи, які підтверджують розмір витрат на лікування до страхової компанії не надавались, а були долучені до цивільного позову у кримінальному провадженні.

Матеріали кримінального провадження №760/13020/15-к по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, були досліджені судом в судовому засіданні.

При цьому, суду не надано належних доказів того, що позивач скористався своїм правом на відшкодування зазначених вище витрат на лікування шляхом зверення до страховика та надання відповідних підтверджуючих документів.

Також, суд звертає увагу на те, що з наданих чеків та квитанцій не вбачається, що придбання медикаментів пов`язане з дорожньо-транспортною пригодою, і що саме лікування даними засобами було здійснене за призначенням лікаря для лікування наслідків саме даної ДТП.

Щодо стягнення з ПрАТ «СК ПЗУ Україна» моральної шкоди в сумі 5000 грн., то відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України "Про страхування" страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

З аналізу вказаних норм вбачається, що страхове відшкодування моральної шкоди є похідним від виплати страхового відшкодування за шкоду заподіяну здоров`ю, і розмір страхового відшкодування моральної шкоди визначається виключно від розміру виплаченого страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Враховуючи те, що страхова компанія прийняла рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю позивача, тому, враховуючи вимоги ст. 26-1 Закону, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

Що стосується позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 245000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4).

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В даному випадку ДТП сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Позивачем доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями з боку відповідача ОСОБА_2 , які це спричинили. Безумовно, внаслідок ДТП, результатом якої було здійснено зіткнення з мотоциклом позивача та останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, останньому завдано душевних страждань та переживань. Між тим, ОСОБА_1 не в повній мірі обґрунтовано розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи викладене, суд, суд, дослідивши матеріали справи, приходить ло висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, а саме залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань, які виразились в заподіянні позивачу тілесних ушкоджень, в порушенні звичайного способу життя, негативного впливу на психологічний стан, з урахуванням ступеня вини відповідача та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, керуючись вимогою розумності та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди у сумі 50000 грн.

Суд вважає, що саме такий розмір є розумним та співмірним з тими моральними стражданнями, яких позивач зазнала у результаті дорожньо-транспортної пригоди та пошкодженням її автомобіля.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 16, 22, 23, 979, 988, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 102, 106, 141, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

В решті позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір