Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3454/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2020 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Надопта А.А., секретар судового засідання Онисько С.С., за участі позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що він є одноосібним власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності позивача на будинок підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2003 року.

ОСОБА_2 , колишня дружина позивача, зареєстрована в належному позивачеві будинку, не проживає в ньому більше п`яти років, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задоволити з підстав наведених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову визнала. Також пояснила, що у будинку позивача зареєстровані їх спільні діти.

Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є одноосібним власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

Право власності позивача на будинок підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2003 року (а.с.5).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в належному позивачеві будинку, не проживає в ньому більше п`яти років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. Факт не проживання відповідачки ОСОБА_2 у будинку, належному позивачу, більше п`яти років підтверджується актом депутата Виноградівської міської ради від 17.09.2020 року (а.с. 6).

Згідно довідки Виноградівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області вх. № 14789 від 23.10.2020 року відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 (а.с.17).

Реєстрація відповідача у будинку належному позивачу, порушує права та законні його інтереси, впливає на обсяг здійснення витрат по утриманню будинку, оплати комунальних послуг.

У позивача з відповідачем не було ніяких домовленостей з приводу проживання, реєстрації і користування цим будинком після розірвання шлюбу.

Відповідачем не подано відзив на позовну заяву.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд ретельно дослідив обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Усне заперечення відповідача та надані довідки про реєстрацію дітей суд не приймає до уваги, оскільки таке не обґрунтоване, не стосується предмету позову.

Крім того слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що створила нову сім`ю, одружена на іншому чоловікові ОСОБА_3 , проживають разом з ним та дітьми за адресою АДРЕСА_2 . Позовні вимоги відповідач ОСОБА_2 визнала.

За ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст.391 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.ст. 319 ч.1, 321 ч.1, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця перебування та місця проживання осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до ст. 7 цього ж Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви самої особи; судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; інших документів які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

У ст.29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово.

Згідно ст.383 ЦК України, власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Відповідно до частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Верховний суд України у зазначеній постанові роз`яснює, що зазначена норма матеріального права (ст. 391 ЦК України) визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За правилами ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливе заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивач відповідачу не чинив і не чинить, звернення останнього до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було, зустрічної позовної заяви не заявлено. Відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Позивач, як власник житла, не порушує прав інших фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся в передбаченому законом порядку до суду, відповідач з позовом погодилася.

Позивачем вимоги позову доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення його права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб.

При таких обставинах справи, суд вважає, що є правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком: в АДРЕСА_1 , оскільки вона має тільки формальну реєстрацію у вказаному будинку, не проживає в ньому значний період часу, що значно перевищує встановлений законом шестимісячний строк.

З врахуванням вищенаведеного, вимога позивача про визнання відповідача такою, що втратила право на користування будинком належному позивачу є підставною і такою, що підлягає задоволенню

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 840 грн 80 коп. судового збору, а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 77, 78, 141, 263, 265, 268, 280, 354, 355 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим будинком з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , 840 гривень 80 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст Рішення виготовлено 08.12.2020 року.

ГоловуючийА. А. Надопта