Справа № 216/4705/20
провадження 2/216/3218/20
РІШЕННЯ

іменем України

05 жовтня 2020 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду у місті Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, цивільну справу за позовом комунального підприємства «Кривбасводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги централізованого водопостачання та водовідведення,-

встановив:

Комунальне підприємство «Кривбасводоканал» (далі - КП «Кривбасводоканал») звернулось до суду з вказаним позовом, обґрунтувавши позовні вимоги наступними обставинами.

Відповідно до п.п. 1, 2 п. 2 ст. 2 статуту КП «Кривбасводоканал», основними напрямками діяльності підприємства є забезпечення потреб населення та інших споживачів послугами водопостачання, транспортування питної води споживачам по водопровідним мережам, забезпечення транспортування стічних вод по колекторам та каналізаційним мережам, їх очищення на очисних спорудах. На виконання своєї статутної мети КП «Кривбасводоканал» здійснює постачання послуг з централізованого постачання холодної води відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги, споживачі не звільняються від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ними до укладання відповідного договору. Індивідуальний споживач повинен укладати договори про надання житлово-комунальних послу у порядку і випадках, визначених законом (п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону). Не укладання договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі не звільняє відповідача від обов`язку оплачувати надані послуги (постанова судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України №6-59 від 13.10.2013). КП «Кривбасводоканал», виконуючи свої обов`язки, постійно надавало та надає послуги з централізованого водопостачання, однак відповідач, в порушення ст.ст. 67, 68, 162 Житлового кодексу України, ст.ст. 7, 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ст. 22 ЗУ «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» знехтував своїми обов`язками споживача в частині своєчасної оплати за отримані послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість за послуги з централізованого постачання холодної води за період з 01.06.2015 по 30.06.2020, у розмірі 6264,73 грн, яка станом на момент звернення до суду не погашена. Разом з цим, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних та судовий збір.

Представник позивача, відповідно до ст. 276 ЦПК України, у позові просив здійснити розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, судом повідомлялися належним чином, про що свідчить лист-повідомлення суду від 31.08.2020 за вих. №14113, заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, не надав, однак, надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що не погоджується з позовними вимогами, по перше, тому що позивачем не додано доказів, що підтверджують фактичне надання послуг, більш того, між позивачем та відповідачем відсутній договір про надання послуг, а з приводу основного боргу зазначає, що позивач включає суми з 2015 року, які знаходяться поза межами позовної давності, у зв`язку з чим разом з відзивом надає заяву про застосування позовної давності. По друге, вважає нарахування позивачем інфляційних збитків та 3% річних безпідставним, оскільки позивачем не було пред`явлено вимогу до відповідача щодо оплати послуг, у встановленому ЦК України порядку, а відповідно до ч. 4 ст. 613 ЦК України, боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Крім цього, як зазначалось вище, відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності, в якій просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача за період з 01.06.2015 по 11.08.2017.

Разом з цим, представник позивача надала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що ознайомившись з доводами відповідача викладеним у відзиві, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Щодо застосування строків позовної давності звертає увагу суду, що строк позовної давності переривався у зв`язку зі зверненням позивача із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги, а саме, 22.11.2019 ухвалою суду у справі №216/4550/19 було відмовлено у видачі судового наказу, окрім цього строк позовної давності переривався у зв`язку із вчиненням відповідачем дій, що свідчить про визнання ним боргу, а саме, оплатою наданих послуг, тому підстави для застосування позовної давності відсутні. Щодо відсутності укладеного між сторонами договору позивач зазначає, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, така правова позиція викладена ВСУ у постанові від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15. З урахуванням наведеного представник позивача наполягає на задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, дослідивши матеріали справи, відзив та відповідь на відзив, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що спірні відносини виникли у зв`язку із виконанням послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг, тому до нього мають бути застосовані норми Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ЗУ «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», Правила надання населенню послуг з водо-теплопостачання та водовідведення.

Також, судом встановлено, що КП «Кривбасводоканал», відповідно до «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (надалі по тексту Правила), надає населенню міста Кривого Рогу, а також підприємствам, установам і організаціям послуги, зокрема, з водопостачання та водовідведення.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.09.2016, відповідач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарчими побудовами за АДРЕСА_1 . (а.с. 10)

При цьому, підставою виникнення права власності відповідача на вказане майно зазначено свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер НВА 097417, видане 16.09.2016 державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, яке також мається у матеріалах справи (а.с. 9).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, прийнявши спадщину, відповідач набув права на житловий будинок, успадкувавши права та обов`язки спадкодавця, тому незалежно від того чи отримав відповідач свідоцтво про право на спадщину, чи здійснив реєстрацію права власника на успадковане нерухоме майно, він має належним чином утримувати майно, що йому належить.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.03.2018 (справа №401/710/15-ц).

З урахуванням наведеного, відповідач ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачем послуг, з постачання холодної води, які надаються позивачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 і ст. 322 ЦК України, власність зобов`язує і власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 18 Постанови КМУ №630 від 21.07.2005 «Про затвердження Правил надання послуг з центрального опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення», плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення;

Згідно з п. 20 «Правил надання послуг з центрального опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення», плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа.

Крім того, враховуючи зміст вимог ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та положень ст. 633 ЦК України, суд вважає, що договір про надання житлово-комунальних послуг, зокрема послуг з постачання холодної води, є публічним, тому обов`язок укладання такого договору покладено на споживача.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, відповідачем було порушено зобов`язання з оплати за отримані послуги з постачання холодної води, внаслідок чого, вимога позивача щодо стягнення заборгованості за ці послуги є обґрунтованою.

При цьому, з підстав зазначених вище, суд не бере до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві, а саме, що позивачем не додано доказів, що підтверджують фактичне надання послуг позивачем, а також, оскільки між позивачем та відповідачем відсутній договір про надання послуг, вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані послуги безпідставні.

Разом з цим, перевіряючи строк позовної давності у межах якого позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості, суд погоджується з доводами відповідача, що позивач частково пропустив строк позовної давності та з приводу цього судом встановлено наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(пункт 138)).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним.

Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Судом встановлено, що 22.10.2019 на підставі ухвали суду відмовлено у видачі судового наказу за заявою Комунального підприємства «Кривбасводоканал» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості по оплаті за отриманні послуги з центрального постачання холодної води, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що строк позовної давності переривався з моменту звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, а також у зв`язку із вчиненням відповідачем дій, що свідчить про визнання ним боргу, а саме, частковою оплатою наданих послуг.

Проте, суд вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі ,припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020, у справі №712/8916/17 (провадження №14-448цс19).

Окрім цього, слід зазначити, що часткова оплата комунальних послуг також не є підставою для переривання строку позовної давності з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК строк позовної давності переривається разом з учиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому, визнання боргу повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа згодна з його наявністю. Коли особа вносить плату за комунальні послуги, вона вказує відповідний місяць, і виконавець зобов`язаний зарахувати кошти саме за місяць, указаний у платіжному документі. Якщо особа не вказує місяць оплати або вносить суму більшу, ніж нараховано, виконавець на власний розсуд може віднести надлишок та непозначену суму до сплати заборгованості за попередні періоди. Усвідомлена оплата за попередній період є підставою для переривання строку позовної давності.

У даному ж випадку, доказів, які свідчили б про визнання боргу відповідачем за вказаний період, матеріали справи не містять. Розрахунок суми боргу за послуги водопостачання та водовідведення станом на 30.07.2020 (а.с. 5), а також Бухгалтерська довідка до розрахунку суми боргу в частині сплати за послуги водопостачання та водовідведення станом на 30.07.2020 (а.с. 7), не підтверджують визнання відповідачем такого боргу, оскільки, як вбачається з останнього документу, кошти у сумі 97,58 грн, 100,08 грн, 100,15 грн, 500,00 грн, зараховано за певний місяць року, за який проводилась оплата. Також, вказані письмові докази не містять посилань на те, що відповідач, вносячи місячні платежі, компенсує і борг. Окрім того, потрібно мати на увазі, що вчинення боржником будь-яких дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку за межами строку позовної давності не може тягти за собою його переривання, оскільки цей строк сплив, у зв`язку із чим не міг перериватися.

Одночасно з цим, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, у редакції, що була чинною впродовж періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість).

Як встановлено судом, з червня 2015 року та до грудень 2019 відповідач жодного разу не оплачував за надані позивачем послуги, що підтверджується як розрахунком, заборгованості так і бухгалтерською довідкою до розрахунку суми боргу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Оскільки, заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

З огляду на те, що у позивача з відповідачем є фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Так як, подання позивачем заяви про видачу судового наказу та часткова оплата за надані послуги не є підставою для переривання загальної позовної давності, остання не спливла до тих щомісячних платежів, від моменту прострочення яких до дня звернення до суду з позовом не минуло 3 роки.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з позовом у серпні 2020 року, він має право на стягнення заборгованості за період з липня 2017 року.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає сума основної заборгованості за період з 01.07.2017 по 30.06.2020, яка, згідно наданого позивачем розрахунку, становить 3 154,04 грн, яка перевірена судом та яку суд вважає правильною.

Щодо підстав нарахування інфляційних збитків та 3% річних, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, судом встановлено наступне.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті третьому частини першої статті 161 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі у постанові від 15 березня 2018 року (справа №401/710/15-ц).

Разом з цим, щодо строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних збитків та 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, слід зазначити наступне.

За змістом положень ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року, у справі №3-1522гс16.

Отже, із зазначених підстав, суд не бере до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві, про безпідставне нарахування інфляційних збитків та 3% річних, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, й приходить до висновку, про можливість задоволення позовних вимог в цій частині, в межах строку позовної давності, які за розрахунком суду становлять 654,77 грн - інфляційні збитки, 283,99 грн 3% річних.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Отже, з урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 1289,87 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 257, 264, 268, 319, 322, 509, 525, 526, 527, 610, 614, 625, 903 ЦК України, ст.ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ЗУ «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 «Про затвердження Правил надання послуг з центрального опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення», ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 131, 136, 141, 197, 258-259, 263, 265, 268, 274, 354-355 ЦПК України суд,

ухвалив:

Позовну заяву комунального підприємства «Кривбасводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги централізованого водопостачання та водовідведення,- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Кривбасводоканал», заборгованість за отримані послуги з централізованого постачання холодної води за період з 01.07.2017 по 30.06.2020, у розмірі 3154,04 грн (три тисячі сто п`ятдесят чотири гривні чотири копійки), 3% річних у розмірі 283,99 грн (двісті вісімдесят три гривні дев`яносто дев`ять копійок) та втрати від інфляції у розмірі 657,77 грн (шістсот п`ятдесят сім гривень сімдесят сім копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Кривбасводоканал», судові витрати у вигляді судового збору, у розмірі 1289,87 грн (одна тисяча двісті вісімдесят дев`ять гривень вісімдесят сім копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: комунальне підприємство «Кривбасводоканал», місце знаходження: 50027, м. Кривий Ріг, вул. Єсеніна, 6А, код ЄРДПОУ: 03341316, розрахунковий рахунок НОМЕР_1 у АТ «ПУМБ» м. Київ, МФО 334851;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О.Кузнецов