Постанова

Іменем України

14 січня 2020 року

м. Київ

справа № 532/1978/15-ц

провадження № 61-43180св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Марфін Банк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року у складі судді Омельченко І. І. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2018 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В.,

Пилипчук Л. І., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (далі -

ВАТ «Морський транспортний банк»), правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», укладено кредитний договір № 00355/RP6 про надання кредиту у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 57 171 доларів США, з яких 39 918 доларів США - на споживчі потреби, а 17 253 доларів США на сплату страхових платежів, з терміном погашення кредиту до 11 червня 2015 року. Крім цього, договором передбачено сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказувало, що ОСОБА_1 неналежно виконав зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість за користування кредитом у сумі 15 394, 88 доларів США та 316 338, 44 грн, які ПАТ «Марфін Банк» просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Марфін Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні вказаного кредитного договору банк діяв з використанням нечесної підприємницької діяльності, оскільки не надав позичальнику повну інформацію стосовно умов кредитування, що призвело до укладення договору на невигідних для споживача умовах. Крім цього, у договорі не виконано реального розрахунку сплати за кредитом, відсутня загальна сума кредиту. Всі зазначені вище обставини вважав порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просив суд визнати кредитний договір № 00355/RP6

від 12 червня 2008 року недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ «Марфін Банк» до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено частково. Стягнуто із

ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 00355/RP6 від 12 червня 2008 року в сумі 15 394, 88 доларів США та 283 287, 66 грн, з яких: 12 334, 91 доларів США поточної заборгованості за наданим кредитом; 3 059,97 доларів США заборгованості по сплаті відсотків; 228 818, 66 грн заборгованості за пенею за несплату кредиту; 54 469 грн заборгованості за пенею за несплату процентів за користування кредитом. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушив виконання зобов`язання за кредитним договором, а тому з нього підлягає стягненню нарахована банком заборгованість, крім штрафів, з метою уникнення покладення на боржника подвійної відповідності за невиконання одного зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, які в подальшому виконувалися позичальником, а тому підстави для визнання такого правочину недійсним відсутні.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції встановлено, що позичальник допустив прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором в результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку. Розмір заборгованості доводиться наданим банком розрахунком, який у встановленому законом порядку не спростований відповідачем.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при укладенні спірного договору у розпорядженні споживача був повний об`єм інформації про умови кредитування, який визначений Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168. Даних про звернення відповідача до банку з приводу незрозумілості договору, несправедливості його умов, неправомірності положень договору, порушення прав позичальника як споживача, недостатності наданої банком інформації про умови кредитування - у справі немає.

Таким чином, позивач мав реальну можливість детально ознайомитися з умовами угоди та прийняти рішення про відмову від укладення договору споживчого кредиту, у зв`язку з ненаданням йому інформації про сукупну вартість кредиту. ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у повному обсязі, визначеному кредитним договором, використав їх на власні споживчі цілі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2019 року клопотання ОСОБА_1 , подане представником - ОСОБА_2 , про зупинення виконання рішення суду першої інстанції задоволено та зупинено виконання рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було взято до уваги докази порушення банком порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню кредитного договору, висновки почеркознавчої експертизи від 22 серпня 2017 року № 1781, висновок судово-економічної експертизи від 15 січня 2018 року № 821 та не було належним чином досліджено кредитний договір.

Доводів в частині позову ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором касаційна скарга не містить, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність оскаржуваних судових рішень у цій частині не перевіряється.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «МТБ Банк», який є правонаступником ПАТ «Марфін Банк» на касаційну скаргу

ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , який просив вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 червня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00355/RP6 (а. с. 9-11, т. 1).

Відповідно до пункту 1.1 вказаного кредитного договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти, шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний (картковий) рахунок позичальника

з 12 червня 2008 року по 11 червня 2015 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на суму 57 171 доларів США на наступні цілі: 39 918 доларів США на придбання автомобіля та 17 253 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому пунктами 2.1.3 та 2.2.27 вказаного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та разової комісії у розмірі

0,5 % від суми кредиту. Періодом сплати вважати період з «26» по останній робочий день кожного місяця.

Позичальник зобов`язувався на умовах, у розмірі та в строки, встановлені в цьому договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, що передбачені умовами цього договору, а також здійснювати погашення заборгованості за цим договором у наступному порядку: щомісяця, починаючи з другого місяця кредитування в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 722,47 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту та відсоткам. Вартість кредиту, супутніх послуг, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань позичальника зазначена у відповідному розрахунку (додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 1.3 вказаного кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за вказаними договором є договір поруки від 12 червня 2008 року № 00413-СР6, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки тощо, надані банку з метою забезпечення зобов`язань за договором.

Відповідно до додатку № 1, який відповідно до кредитного договору є невід`ємною його частиною, ОСОБА_1 12 червня 2008 року отримав кредит в сумі 39 918 доларів США. Термін користування кредитом 84 місяці. Номінальна процентна ставка 12,5 % річних. Погашення основної суми кредиту та процентів має відбуватись щомісяця. В наданому розрахунку проведено порядок погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом. Загальний розмір погашення за кредитним договором становить 74 846 доларів США (а. с. 13, т. 1).

12 червня 2018 року між між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 12 червня 2008 року № 00355/RP6 укладено договір застави транспортного засобу

(а. с. 14-19, т. 1).

Згідно із розрахунком заборгованості станом на 18 вересня 2015 року за ОСОБА_1 значиться заборгованість по кредитному договору

від 12 червня 2008 року № 00355/RP6 на загальну суму 15 394,88 доларів США із яких: 12 334,91 доларів США заборгованості по кредиту; 3 059,97 грн заборгованості по відсоткам; 283 287,65 грн заборгованості по пені;

33 050,79 грн заборгованості по штрафу.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Установивши, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки; у додатку № 1 до кредитного договору, який підписаний відповідачем, міститься повна інформація щодо порядку погашення кредиту, суди вірно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину, статей 526, 626-628 ЦК України, дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо поновлення виконання рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович