Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.11.2020 Справа №607/8922/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого Братасюка В.М., за участі секретаря Лехан О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі в загальноум позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсалбанк» про захист прав споживача шляхом визнання правочину недійсним, -

встановив:

ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , Позивач) подав позов до Акціонерного товариства «Універсалбанк» (надалі ПАТ «Унівесалбанк», Відповідач) про визнання недійсним Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року, визнання недійсною Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К від 20.06.2008 року, визнання недійсною Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КL+ від 20.06.2008 року, які укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсалбанк», застосувавши наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 Цивільного Кодексу України (надалі ЦК України).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 12.04.2019 року було відкрито провадження з розгляду позову та надано Відповідачу 15-ти денний строк на подання відзиву на позов. Позивачу надано 5-ти денний строк на подання відповіді на відзив.

В судових засіданнях представник позивача адвокат Парубій І.М. позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо задоволення позову заперечили подавши відзив.

В судове засідання 23.11.2020 р. позивач та його представник не з`явилися хоча про день та час слухання справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі позивача і його представника та письмовий виступ в судових дебатах, одночасно просив позов задовольнити. В судове засідання 23.11.2020 р. представник відповідача не з`явився хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином та подав заяву про розгляд справи без його участі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив та просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Враховуючи наведені обставини та строки розгляду справи, Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін спору, за наявними матеріалами справи.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.І ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій є встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів. Це передбачено як статтями 58. 59. 212 ЦПК України у редакції, що діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції, так і статтями 77, 78, 79, 80. 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Такий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).

Велика Палата у вказаній Постанові також зазначає, що однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Позивач посилається на порушення його прав та закону при укладенні угод. Покликається на те, що за браком відповідних знань, позивач ознайомившись з Генеральним Договором про надання кредитних послуг № ВL 5223 та Додатковими Угодами № ВL5223/ВL5718-К та № ВL5223/ВL5223-КL+, був змушений повірити представнику АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», про те, що умови даного Генерального Договору та Додаткових угод є типовими, із визначенням його змісту на підставі стандартної форми, яка використовується АТ «Універсалбанк» для надання споживчих кредитів в іноземній валюті будь-яким його клієнтам-фізичним особам та повністю відповідають законодавству і є вигідними для нього. Покликається не те, що підписав Угоди за вимогою АТ «Універсалбанку» про їх підписання в такому виді який запропоновано, або АТ «Універсалбанк» відмовить в наданні споживчого кредиту. Вважає, що при укладенні Угод його введено в оману та вказує на те, що у випадку надання йому кредитором усієї необхідної та достовірної інформації кредитної угоди він би не уклав. Посилається на те, що всупереч домовленостям і умовам Угод було видано кредит у національній валюті - гривні. Вважає, що кредитор вдався до нечесної підприємницької практики, включив в умови Угод несправедливі умови, недотримався виконання умов які є обов`язковими при укладення Угод.

Позивач послався на несправедливість умов угоди в п. 7.1 Генерального Договору, пункт 2.3 Додаткової Угоди № ВL5223/ВL5718-К, згідно яких кредитор має право на власний розсуд, без відома позичальника, користуватися правом списання коштів з будь-яких поточних або депозитних рахунків, відкритих у цьому банку з метою подальшого автоматичного зарахування таких грошових коштів в якості оплати існуючої кредитної заборгованості за кредитним договором; несправедливість умов в п. 5.1 Генерального Договору, згідно якого банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при здійснення поточних коливань процентних ставок за вкадами та/або кредитами, або настання змін у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад девальвація курсу гривні до долара США, тощо); несправедливість умов п.5.2 Генерального Договору за яким банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки і нова процентна ставка починає діяти через 45 днів з дати відправлення цього повідомлення без укладання відповідної угоди про внесення змін до Генерального Договору, при цьому зеркальної норми, яка б приводила до зменшення процентної ставки при виникненні аналогічних умов у Генеральному Договорі відсутня; несправедливість умов п. 7.3 Генерального Договору, яким передбачено право банку будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника за цим Договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобовязань у разі порушення Позичальником будь-якого із зобовязань за цим Договором, а у разі виїзду Позичальника за кордон з моменту підписання Сторонами цього Договору, що по суті є порушенням норм статей 60-62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки згідно Закону України «Про захист прав споживачів» певна інформація по кредитній заборгованості позичальника може доводитись виключно до відома Бюро кредитних історій; несправедливість умов п. 7.10 Генерального Договору в контексті, щодо нарахування та сплати позичальником процентів за користування споживчим кредитом, оскільки банк самостійно без письмового повідомлення позичальника нараховує такі проценти, які залежать від змінної частини тіла споживчого кредиту за кредитним договором, при цьому, позичальник не має змоги самостійно відслідковувати правильність нарахування йому банком таких відсотків; несправедливість умов п. 1.3.3. Генерального Договору, щодо методу нарахування відсотків «факт/360», оскільки розрахунок та нарахування відсотків здійснюється за фактичну кількість днів помісячно, що при добросовісному виконанні Договору приводить до збільшення річної відсоткової ставки та додаткового прихованого прибутку Відповідача. наприклад: 15,25%/360х365= 15,46%, крім того, сплата щомісячних платежів повинна здійснюватись позичальником готівкою в доларах США через каси Банку, за що Банком додатково стягувалась комісія за зарахування коштів, про що взагалі не зазначено у кредитному договорі і є також порушенням п.3.6 Правил.

Позивач послався на Постанову №5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (надалі ВССУ) за якою при розгляді спорів про визнання кредитних договорі недійсними суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст. 215. 1048, 1052, 1054, 1055 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також послався на недотримання при укладенні Угод вимог ч. 2 ст. 11. ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», та недотриманні пунктів 2.1, 2.2, 2.3. 3.2,3.3.3.4, Постанови Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» які зареєстровані в Міністерстві Юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808 (надалі Правила НБУ №168). порушенні рекомендацій НБУ у листі №40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року.

Такі порушення на думку позивача знайшли своє відображення в частині відсутності у кредитному договорі відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, відсутності графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом.

Позивач до порушення інших істотних умов відніс порушення при укладенні Угод вимог Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами»., зокрема про основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій формі містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов`язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов`язання у разі несплато-спроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов`язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов`язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

З наведених обставини та норм права позивач просив визнати недійсним Генеральний Договір про надання кредитних послуг №ВЬ5223 від 19.06.2008 року та Додаткові Угоди №ВЬ5223/ВЬ5718-К та № ВЬ5223/ВЬ5223-КЬ+ від 20.06.2008 року та застосувати наслідки недійсності правочину.

Відповідно до ст.236 Цивільного Кодексу України правочин. визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно зі ст. 1057-1 Цивільного Кодексу України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Відповідно до ст. 216 Цивільного Кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, відповідно до ч.2 ст. 216 Цивільного Кодексу України.

Відповідач заперечив щодо задоволення позову вказавши на відсутність порушень закону і прав ОСОБА_1 при укладенні Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВЬ5223 та Додаткових Угод №ВL5223/ВL5718-К та №ВL5223/ВL5223-КL+. Також зазначив, що сторони при укладенні Угод досягли погодження усіх їх істотних умов, перед укладенням банк надав позичальнику усю необхідну і передбачену законодавством інформацію, банк 20.05.2008 року ознайомив позичальника з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту в розмірі 30000 доларів США та 100000 доларів США про що свідчить розписка позичальника, безпідставність посилання як на підставу в позові на зміну становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу валют та безпідставність вважати несправедливість умов кредитного договору у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки це стосується обох сторін договору. Відповідач зазначив про безпідставність вимоги позивача про видачу оригіналів кредитної справи в зв`язку з їх наданням у справі №607/13984/17. Відповідач заперечив позовні вимоги пославшись на ст.ст. 6, 509, 627, 628, 638, 1054 ЦК України зазначивши про відсутність порушень закону при укладенні Угод. Крім того, відповідач на підтвердження заперечень щодо задоволення позову послався на практику Верховного Суду України (постанова від 11.11.2015 року по справі №6-511цс15) за якою після укладення кредитного договору до правовідносин не застосовуються повною мірою норми Закону України «Про захист прав споживачів», а також посилається на постанову від 21.03.2018 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №405/2823/15-цс за якою заниження банком реальної відсоткової ставки не можуть бути підставою визнання недійсними оспорюваних правочинів.

У відзиві відповідач посилається на постанову №5 від 30.03.2012 року Пленуму ВССУ щодо різниці між визнанням недійсним кредитного договору та неукладенням кредитного договору, при недосягненні сторонами в належній формі згоди щодо хоча б однієї його істотної умови або зміст яких не можна встановити, який в такому випадку не може бути визнаний недійсним. Одночасно відповідач у відзиві посилався на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та надав аналіз частин 2 та 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.2, 3.3 Правил (очевидно малось на увазі Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених постановою Національного банку України, від 10.05.2007. № 168) за якими вважає, що відсутність дотримання вимог та згоди за всіма істотними умовами договору, відсутність згоди сторін щодо детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, яка є обов`язковою, відсутність згоди на сторін щодо графіку платежів за кожним платіжним періодом (тобто на весь період кредитування), яка є обов`язковою, відсутність попередження споживача щодо валютних ризиків, яка є обов`язковою - кредитний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки правочин не є укладеним, через відсутність встановлених законодавством умов, необхідних для його укладення. Відповідач зазначає, що встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним, а наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, Суд встановив наступні обставини.

19.06.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсалбанк» було підписано Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL 5223.

20.06.2008 року між цими сторонами було підписано Додаткову Угоду №BL5223/BL5718-K та Додаткову Угоду №BL5223/BL5223-KL+ до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL5223.

Даний факт підтверджується сторонами та визнається як позовною заявою так і наданим відзивом на позов з додатками.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_1 до АТ «Універсалбанк» про визнання правочинів недійсними виходячи з наступного.

Загальні підстави визнання договору недійсним та застосування правових наслідків визнання його недійсним передбачені статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною, (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.ст. 11,509 ЦК України одними з підстав виникнення зобов`язань є договори га інші правочини.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, відповідно до ч.2 ст. 216 Цивільного Кодексу України.

Згідно з пунктом 1.1 Генерального Договору про надання кредитних послуг №BL5223 від 19.06.2008 року, банк зобов`язується надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у цьому договорі в рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 140 000.00 доларів США. В пункті 1 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №BL5223 від 19.06.2008 року за №BL5223/BL5718-K від 20.06.2008 року банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США, за пунктом І Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №BL5223 від 19.06.2008 року за №BL5223/BL5223-KL+ від 20.06.2008 року, банк зобов`язується встановити ліміт кредитної лінії та видати в його межах позичальнику 100 000.00 доларів США.

Пункт 7.1 Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року, пункт 2.3 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВЬ5718-К від 20.06.2008 року банк має право на списання коштів з будь-яких поточних або депозитних рахунків, відкритих у цьому банку з метою подальшого автоматичного зарахування таких грошових коштів в якості оплати існуючої кредитної заборгованості за кредитним договором.

Пункт 5.1 Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року вказує, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, при здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або настання змін у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад девальвація курсу гривні до долара США. тощо).

Відповідно до п.5.2 Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки. Нова процентна ставка починає діяти через 45 днів з дати відправлення цього повідомлення без укладання відповідної угоди про внесення змін до Генерального Договору.

В умовах Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року та Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К від 20.06.2008 року, Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від

19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КL+ від 20.06.2008 року відсутня зеркальна норма, яка б приводила до зменшення процентної ставки при виникненні аналогічних умов.

Пункт 7.3 Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року передбачає право банку будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника за цим Договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов`язань у разі порушення Позичальником будь-якого із зобов`язань за цим Договором, а у разі виїзду Позичальника за кордон з моменту підписання Сторонами цього Договору, що по суті є порушенням норм статей 60-62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки згідно Закону України «Про захист прав споживачів» певна інформація по кредитній заборгованості позичальника може доводитись виключно до відома Бюро кредитних історій.

Пункт 7.10 Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року в контексті, щодо нарахування та сплати позичальником процентів за користування споживчим кредитом, оскільки банк самостійно без письмового повідомлення позичальника нараховує такі проценти, які залежать від змінної частини тіла споживчого кредиту за кредитним договором, при цьому, позичальник не має змоги самостійно відслідковувати правильність нарахування йому банком таких відсотків.

Пунктом 1.3.3. Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року визначає метод нарахування відсотків «факт/360». проте, розрахунок та нарахування відсотків здійснюється за фактичну кількість днів помісячно, що при добросовісному виконанні Договору приводить до збільшення річної відсоткової ставки та додаткового прихованого прибутку банку, наприклад: 15.25%/360х365= 15.46%. У випадку наявності високосного року така відсоткова ставка збільшується відповідно.

Сплата щомісячних платежів, за умовами Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року, повинна здійснюватись позичальником готівкою в доларах США через каси Банку. За таких умов Банком додатково стягувалась комісія за зарахування коштів, даний факт не визначено умовами угоди і являється порушенням п.3.6 Правил.

Стаття 14 ЦК України зазначає, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 526 даного Кодексу вказує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розміру та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів. При тлумаченні змісту істотних умов кредитного договору необхідно враховувати норми статей глави 71 ЦК України, а також рекомендації Листа юридичного департаменту НБУ від 18 серпня 2004 року № 18-111/3249-8378. Відповідно до зазначеного Листа, юридичний департамент НБУ з посиланням на положення ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначає, що істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, повинен містити: права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

В умовах Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року, Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К, Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КL+ від 20.06.2008 року не зазначено конкретної відповідальності АТ «Універсалбанк».

Є суперечливими умови Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року, зокрема за пунктом 1.1.5 Генерального Договору загальна сума наданих кредитних послуг розраховується шляхом складання сум наданих кредитних послуг за всіма додатковими індивідуальними угодами, за пунктом 1.1.6 Генерального Договору загальна сума наданих кредитних послуг за всіма індивідуальними угодами не може перевищувати встановленого цим пунктом ліміту Договору незалежно від виду валюти наданих кредитних послуг, а за пунктом 1.1.4 Генерального Договору загальна сума ліміту може бути змінена (збільшена/зменшена) за окремим погодженням сторін.

Відповідно пункту 6 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КL+ від 20.06.2008 року та пункту 4 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К від 20.06.2008 року цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

Згідно з пунктом 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених постановою Національного банку України, від 10.05.2007 року № 168, Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді.

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням конкретної формули, згідно з якою розраховується чиста сума кредиту, тобто сума коштів, які видаються споживачу або перераховуються на рахунок отримувача в момент видачі кредиту. Чиста сума кредиту розраховується як основна сума кредиту, що визначена згідно з умовами договору, мінус сума коштів, які утримуються банком під час видачі кредиту, а також мінус усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту.

Вказана у Додатку до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року сукупна вартість кредиту обрахована із порушеннями п. 3.3.

Постанови правління Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 10 травня 2007 року, так як не вирахувана чиста сума кредиту (ЧСК) тобто не враховані усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що були здійснені ним для виконання умов отримання кредиту (сплата комісії).

Не спростовано позиції позивача відповідачем щодо відсутності у графіку повернення кредиту до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року детального розпису сукупної вартості за змістом і формою, які б відповідали вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Національного банку України, від 10.05.2007. № 168.

Відповідно до пункту 5.3 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КL+ від 20.06.2008 року позичальник сплачує банку винагороду за відкриття кредитної лінії у розмірі 1.50% від суми ліміту кредитної лінії, встановленої за цією Індивідуальною угодою. Зазначена винагорода має бути сплачена позичальником в день встановлення ліміту кредитної лінії за цією Індивідуальною угодою.

Пунктом 3.4 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К від 20.06.2008 року у разі часткового або повного дострокового погашення кредиту позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 1,00% від суми дострокового погашення не пізніше дати дострокового погашення.

В той же час наданими відповідачем доказами щодо попереднього інформування позичальника про загальну вартість кредиту такі витрати не вказуються.

В умовах кредитування до Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К від 20.06.2008 року про надання кредиту в розмірі 30000,00 доларів США визначено збільшення вартості кредиту на суму 2300,00 доларів США за послуги нотаріуса, 2500,00 грн. послуги нотаріуса відповідно до тарифів, 300,00 грн. за страхування об`єкта застави відповідно до тарифів, 500,00 грн. за оцінку об`єкта застави відповідно до тарифів.

У умовах кредитування до Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КЬ+ від 20.06.2008 року про надання кредиту в розмірі 100000,00 доларів США визначено збільшення вартості кредиту на суму 2300,00 доларів США за послуги нотаріуса, 2500.00 грн. послуги нотаріуса відповідно до тарифів, 300.00 грн. за страхування об`єкта застави відповідно до тарифів, 500,00 грн. за оцінку об`єкта застави відповідно до тарифів.

Проте, про такі збільшення сукупної вартості кредиту позичальник поінформований не був, даний факт відповідачем не спростований, докази і підтвердження інформування позичальника судом не здобуто.

Надані відповідачем копії повідомлень про ознайомлення позичальника з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту датовані 20.05.2008 року, але суд звертає увагу на ту обставину, що Генеральний Договір про надання кредитних послуг №ВL5223 підписаний 19.06.2008 року, а Додаткові Угоди №ВL5223/ВL5718-К та №ВL5223/ВL5223-КL+ підписані 20.06.2008 року. Тобто, підписання угод між сторонами відбулось через місяць після надання позичальнику інформації, тому сторони на час інформування позичальника про сукупну вартість кредиту не знали і не могли достеменно знати реальної сукупної вартості кредиту при його видачі.

В судовому засіданні не спростовані доводи позивача щодо ненадання йому повної і достовірної інформації стосовно всіх умов договору, але це не є підставою для визнання Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 та Додаткових Угод №ВL5223/ВL5718-К та №ВL5223/ВL5223-КL+ недійсними.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинних на час виникнення правовідносин) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або. якщо кредит видаватиметься частинами, дати і

надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N168 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (п. 3.3 Правил).

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.3 Правил ПАТ «Універсалбанк» було зобов`язане зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту розраховану згідно з вимогами підпункту а) пункту 3.3. глави 3 Правил, шляхом зазначення реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) з врахуванням чистої суми кредиту та реальних витрат Споживача по кредитному договору.

Вказані умови встановлені Правилами і є обов`язковими для застосування банками при укладанні кредитних договорів з споживачами, а тому такі умови є необхідними та обов`язковими для договорів даного виду.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210. 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив у п. 14. що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536. 638. 1056-1 ЦК) або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Судом встановлено, що в даній справі відсутня згода за всіма істотними умовами договору, а саме: відсутня згода сторін щодо сукупної вартості кредиту вирахуваної згідно з п.3.3 Правил, яка є обов`язковою в силу ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.3 Правил, відсутня згода сторін щодо відповідальності Банку, що є обов`язковим в силу п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частини 2 ст. 345 Господарського кодексу України, не узгоджено умови надіслання Банком повідомлень про зміну відсоткової ставки, строків вчинення споживачем певних дій та переліку випадків за умови настання яких Банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором. Про необхідність досягнення згоди щодо вказаних умов зазначено сторонами під час підписання тексту Договору. Зміст вказаних умов неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства. За таких обставин Генеральний Договір про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року. Додаткова Угода до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К від 20.06.2008 року, Додаткова Угода до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КL+ від 20.06.2008 року не можуть бути визнані недійсними, оскільки ці правочини не можуть вважатися укладеними, через відсутність встановлених законодавством умов, інших умов, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, необхідних для його укладення.

Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.І ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Відповідно до ст. 216 ЦУ України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Судом встановлено, що відповідно до розділу «Терміни» Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року «Цільове використання (мета)» - спрямування кредитних коштів за такими кредитними послугами, як кредит, кредитна лінія, комерційна іпотека, авто кредит, кредит на придбання обладнання. - за цілями, які визначені Індивідуальними угодами. За п. 6 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КL+ від 20.06.2008 року цільове призначення (мета) кредиту: споживчі потреби. Відповідно до п. 4 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К від 20.06.2008 року цільове призначення (мета) кредиту: споживчі потреби.

Таким чином, кредитні договори є споживчими, а тому для них встановлено особливий порядок укладення. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18. ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №754/14825/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/75532340), від 31.10.2018 року у справі №404/1339/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/79439558), від 16.01.2019 року у справі №686/25972/14-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/79298297), від 27.12.2018 року у справі №755/5454/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/78979278).

Відповідач у відзиві на позов посилається на пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), (частина І статті 258 ЦК України, пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України)

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частинами першою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, (частина 4 ст. 267 ЦК України).

Проте суд зауважує, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Аналізуючи докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та АТ «Унівесалбанк» до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4. 12. 13. 81, 89. 133. 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 208-209, 212-215, 216. 218. 224-226, 229. 230, 236, 251. 252. 253, 509. 525. 526, 548. 554, 638. 1047, 1050, 1054, 1055. 1057 Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 3.2, 3.3,3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Постанови N5 від 12.04.1996 р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», Постанови N9 від 06.11.2009 р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанови N5 від 30.03.2012 р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин», суд

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Універсалбанк" про визнання недійсним Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року, визнання недійсною Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К від 20.06.2008 року, визнання недійсною Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КL+ від 20.06.2008 року, які укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсалбанк» застосувавши наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 Цивільного Кодексу України - відмовити.

Судові витрати сплачені ОСОБА_1 при зверненні до суду покласти на позивача в межах ним понесених.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п. 15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса

АДРЕСА_1

Акціонерне товариство «Універсалбанк», . адреса м. Київ, вул. Автозаводська 54/19, 04114

Головуючий суддяВ. М. Братасюк