Справа № 202/150/20
УХВАЛА

Іменем України

10 січня 2020 року суддя Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська Мачуський О.М., розглянувши матеріали заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

09 січня 2020 року представник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 до подання позовної заяви, в порядку п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України.

В обґрунтування заяви зазначає, що 12 грудня 2018 року між фізичною особою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір відсоткової позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримано у позику грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США з кінцевим строком повернення грошової позики - 12 травня 2019 року. В забезпечення виконання зобов`язань за договором застави від 12.12.2018 року, яким передане у заставу належне ОСОБА_2 на праві приватної власності рухоме майно: сідловий тягач-Е марки DAF FT XF 105.460 днз АЕ9635ІК; сідловий тягач-Е марки MAN 18.430 днз АЕ9636ІК; спеціалізовий напівпричіп н/пр-самоскид-Е марки LANGENDORF SKS 2427 ДНЗ АЕ8427ХМ. Відповідно до пункту 3 договору застави від 12.12.2018 року сторони оцінили заставлене майно у сумі 831 393 грн. 00 коп., що дорівнює за офіційним курсом Національного банку України 30 000 доларів США.

Підставою забезпечення позову представником заявника зазначено, що між заявником та ОСОБА_2 існує реальний спір, що носить матеріальний характер, вартість переданого в заставу рухомого майна є в двічі меншої суми боргу (з урахуванням відсотків) за договором відсоткової позики від 12.12.2018 року, а отже існує загроза відчуження нерухомого майна. ОСОБА_2 має реальну можливість і може здійснити відчуження нерухомого майна, що може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 або зроблять неможливим виконання рішення суду по суті спору у майбутньому. При цьому на квартиру АДРЕСА_1 вже накладено обтяження за договором позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ознайомившись із змістом заяви про забезпечення позову та доданими до заяви матеріалами, суд приходить до такого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Згідно приписів ч.1 ст. 153 ЦПК України вказана заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Із наведеного випливає, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, відповідно до роз`яснень у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

За матеріалами заяви вбачається, що заявником не наведено обґрунтованих підстав того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно ОСОБА_2 впливатиме на ефективність захисту та унеможливить виконання ймовірного рішення суду про задоволення вимог позову про стягнення з грошових коштів на підставі договору позики. В той же час, невиконання відповідачем договірних зобов`язань з повернення боргу не є самостійною підставою для накладення арешту на його нерухоме в порядку вжиття заходів забезпечення позову. Крім того, з урахуванням наявності заставного майна на суму отриманої позики, у поданій заяві відсутнє обґрунтування співмірності заявленого способу забезпечення позову із заявленими вимогами майбутньої позовної заяви.

Виходячи із викладеного, вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із позовними вимогами, суд приходить до висновку про необґрунтованість поданої заяви, а відтак заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 149-154, 157, 260-261, 263, 354 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2 - відмовити.

Відмова в задоволенні заяви про забезпечення позову не позбавляє позивача в подальшому звернутися з такою заявою до суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя О.М.Мачуський