Провадження № 2/638/188/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді Штих Т.В.

за участю секретаря Бутко Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: державний реєстратор Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павло Геннадійович про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання правочинів недійсними, -

встановив:

Представник Харківської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: державний реєстратор Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павло Геннадійович про скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Позивач у судове засідання 09.12.2020 з`явився, заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити в повному обсязі:

-скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павло Геннадійович (індексний номер 42160269 від 19.07.2018), яким внесено зміни, а саме зареєстровано право власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна «житловий будинок літ. «М-2» по АДРЕСА_1 » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

-договір купівлі-продажу № 655 від 30.07.2018, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про купівлю-продаж об`єкту нерухомого майна «житловий будинок літ. «М-2» по АДРЕСА_1 » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д., визнати недійсним;

-договір дарування № 1761 від 15.08.2018, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про дарування об`єкту нерухомого майна «житловий будинок літ. «М-2» по АДРЕСА_1 » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В., визнати недійсним;

-Судові витрати зі сплати судового збору покласти на відповідачів.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання 09.12.2020 не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання 09.12.2020 не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання 09.12.2020 не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання 09.12.2020 з`явилась, проти позову заперечувала повністю, просила суд в задоволенні позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача у судове засідання 09.12.2020 не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі та третя особа належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності за наявними матеріалами справи.

Суд, заслухавши представника позивача та відповідача ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, заслухавши пояснення учасників справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Інспекцією на підставі звернення ОСОБА_7 від 15.10.2018

(вх. № Б-879/0/248-18 від 16.10.2018), щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності по АДРЕСА_1 встановлено наступне.

В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, розміщеному на офіційному сайті Держархбудінспекції України, відсутня інформація щодо об`єкту за вищевказаною адресою.

Отже, дозвільні документи на будівництво за вищевказаною адресою відсутні.

Згідно деталізованої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - Державний реєстр) житловий будинок літ. «М-2» загальною площею 327,4 кв.м., житловою площею 109,7 кв.м по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1 га (кадастровий № :08:044:0018) належать ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування № 1767 від 15.08.2018.

В той же час, в Державному реєстрі наявна інформація стосовно внесення змін у вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), а саме: рішенням Державного реєстратора комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценком П.Г. від 19.07.2018 (індексний номер рішення 42160269) до Державного реєстру додано новий житловий будинок літ. «М-2», загальною площею 327,4 кв.м.

Так, житловий будинок літ. «М-2» став існувати як єдиний об`єкт нерухомого майна разом з житловим будинком літ. «А-1» (під одним реєстраційним номером), а право власності набуто по Ѕ частині за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

До цього житловий будинок літ. «А-1» на підставі правовстановлюючих документів 2005-2006 років належав ОСОБА_2 (1/2, 4/20 та 2/10 частин) та ОСОБА_3 (5/10 та 1/20 частина).

-Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 05.11.1997 № 6-1783 ОСОБА_8 отримала у власність в порядку спадкування 7/10 частин житлового будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 . Згідно зазначеного свідоцтва про право на спадщину від 05.11.1997 № 6-1783 спірний об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою попередньо складався із житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 40,5 кв.м., та надвірні будівлі при цьому будинку: сарай - літ. «Б», льохи - літ. «В, Г», вбиральня - літ. «Д», огорожа - №1-3, замощення І.

-Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.12.2004 № 3672 ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_8 7/10 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться у АДРЕСА_1 . Згідно зазначеного договору купівлі-продажу від 30.12.2004 № 3672 спірний об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою попередньо складався із житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 40,5 кв.м., та надвірні будівлі при цьому будинку: сарай - літ. «Б», льохи - літ. «В, Г», вбиральня - літ. «Д», огорожа - №1-3, замощення І.

-Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.02.2005 № 4-426 ОСОБА_2 набув у власність 1/20 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться у АДРЕСА_1 . Згідно зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом спірний об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою попередньо складався із житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 40,5 кв.м., та надвірні будівлі при цьому будинку: сарай - літ. «Б», льохи - літ. «В, Г», вбиральня - літ. «Д», огорожа - №1-3, замощення І.

-Відповідно до договору дарування від 27.05.2005 № 3-809 ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 5/10 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться у АДРЕСА_1 . Згідно зазначеного договору дарування спірний об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою попередньо складався із житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 40,5 кв.м., та надвірні будівлі при цьому будинку: сарай - літ. «Б», льохи - літ. «В, Г», вбиральня - літ. «Д», огорожа - №1-3, замощення І.

-Відповідно до заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкові від 22.08.2006 у справі 2-4224 за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/20 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться у АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру, 19.07.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стали власниками спільної часткової власності житлових будинків літ. «А-1» та «М-2» (якого раніше не існувало) на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.08.2006 по справі № 2-4224, договору дарування від 27.05.2005, виданого Десятою Харківською державною нотаріальною конторою та довідки від 11.07.2018 № 180711/11, виданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 ; договору купівлі-продажу від 30.12.2004 № 3672; договору купівлі-продажу № 1243 від 25.04.2005; свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.02.2005 № 4-426 (номер запису про право власності 27135451 та 27135411).

Отже, на житловий будинок літ. «А-1» по АДРЕСА_1 є правовстановлюючі документи 2005-2006 років, а житловий будинок літ. «М-2» набуто у власність лише на підставі довідки від 11.07.2018 № 180711/11, виданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 (номер запису про право власності 27135451, 27135411) та на цій підставі було внесено до реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок літ. «М-2» загальною площею 327,4 кв.м, житловою площею 109,7 кв.м.

На підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2018, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. право приватної власності на житлові будинки літ. «А-1» та «М-2» по АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_4 (номер запису про право власності 27266423).

Після чого, право власності на житловий будинок літ. «М-2» загальною площею 327,4 кв.м, житловою площею 109,7 кв.м та житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 84,0 кв.м, житловою площею 40,5 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, на підставі договору дарування від 15.08.2018, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., перейшло до ОСОБА_1 (номер запису про право власності 27503919).

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначає, що самочинно побудований житловий будинок літ. «М-2» по АДРЕСА_1 внесений до Державного реєстру без дотримання порядку прийняття об`єктів нерухомого майна до експлуатації.

Оскаржувану реєстраційну дію проведено державним реєстратором комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценком П.Г. від 19.07.2018 (індексний номер рішення 42160269, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Інших документів для внесення змін до Реєстру державному реєстратору не надавалось.

При цьому, позивач наголошує на тому, що реєстрація змін до об`єкту нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) по АДРЕСА_1 з додаванням житлового будинку літ. «М-2» взагалі проведена без будь - яких правових підстав.

Викладене, на думку позивача, свідчить про те, що право власності зареєстроване за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на не прийнятий в експлуатацію об`єкти будівництва - житловий будинок літ. «М-2», в порушення норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461.

Суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів прийняття в експлуатацію об`єкту нерухомого майна, у відповідності до вимог Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не містять доказів звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до відповідних органів для вирішення в установленому законом порядку питання щодо прийняття в експлуатації житлового будинку літ. «М-2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 або доказів відмови прийняття об`єкту до експлуатації.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Так, державний реєстратор реалізуючи свої функції, керується Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншими нормативно-правовими актами.

За визначенням ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення та запису; надалі Закон №1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закон №1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 вказаного Закону №1952-ІV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №466 від 13.04.2011, будівельними роботами є роботи з нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту.

Згідно з ДБН А.2.2-3-2014, нове будівництво - це будівництво будинків, будівель, споруд. їх комплексів, що здійснюється з метою створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудова зупинених об`єктів незавершеного будівництва.

Реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, в наслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його технікоекономічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).

В силу вимог ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проведенню державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна має передувати прийняття його до експлуатації.

Порядок прийняття об`єктів будівництва до експлуатації визначений ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Частиною 2 статті 18 Закону №1952-ІV визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі- Порядок № 1127).

У частині обов`язку реєстрації права власності виключно на ті об`єкти будівництва, які прийняті до експлуатації (за винятком випадків, визначених ст. 31 Закону), Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень повністю відповідає вимогам Закону.

Відповідно до п.40 Порядку № 1127 реєстрації прав Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Відповідно до пункту 41 Порядку № 1127, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

При цьому, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Суд доходить до висновку, що для державної реєстрації права власності на новозбудований або реконструйований об`єкт до державного реєстратора надається документ, що підтверджує прийняття такого об`єкту до експлуатації.

Частиною 3 ст. 10 Закону передбачено, що державний реєстратор, серед іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Таким чином, на державного реєстратора під час вчинення відповідної реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим Порядком, необхідних для державної реєстрації права власності, а й, передусім, встановити їх відповідність вимогам законодавства.

Отже, як вказує позивач та вбачається зі досліджених матеріалів справи, документи, надані державному реєстратору Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради ОСОБА_10 не відповідали вимогам законодавства, у зв`язку з чим не підлягало державній реєстрації право власності на житловий будинок літ. «М-2» по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За таких обставин суд погоджується з доводами позивача, що діями державного реєстратора порушено інтереси громади міста Харкова, представником якої є Харківська міська рада, оскільки прийнятим рішенням державний реєстратор фактично легалізував самочинне будівництво на території міста Харкова.

Враховуючи те, що житловий будинок літ. «М-2» загальною площею 327, 4 кв.м., житловою площею 109,7 кв.м. по АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва, то подальші дії з відчуження вказаного об`єкту, право власності на який зареєстровано в порушення встановленого порядку, є незаконним та підлягають скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положення частини 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За приписами ст.ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3 ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом України.

За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколівN2,4,7та 11до Конвенції» №475/97-ВР від 17липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). У справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

У рішенні у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, визначено, що відповідно до прецедентного права Європейського суду право власності може бути «існуючим майном», а також позивач може обґрунтовувати його принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Оцінюючи докази, зібрані під час розгляду справи, у їхній сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не набувши право власності на спірний житловий будинок літ. «М-2» по АДРЕСА_1 в порядку, передбаченому законом, вчинили правочини у виді договору купівлі-продажу № 655 від 30.07.2018 року з відповідачем ОСОБА_6 , а в подальшому відповідач ОСОБА_6 вчинила правочин у виді договору дарування № 1767 від 15.08.2018 з відповідачем ОСОБА_1 . Вказані договори стали підставою для проведення державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок літ. «М-2» за ОСОБА_1 (кінцевий власник), тому вчинені відповідачами двосторонні правочини у вигляді договорів купівлі-продажу та дарування підлягають визнанню недійсними, як такі, що були вчинені без дотримання вимог ч.1 ст. 203 ЦК України та суперечить вимогам ст.41 Конституції України та ст.ст.321, 655, 656, 658 ЦК України, оскільки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - продавці житлового будинку літ. «М-2» по АДРЕСА_1 не набули право власності на них у встановлений законом спосіб та відповідно не мали право розпорядження вказаним нерухомим майном.

Крім того, зазначеними правочинами порушено інтереси держави в особі Харківської міської ради як органу, який виконує функції прийняття до експлуатації об`єктів будівництва на території міста Харкова та здійснює державний архітектурно-будівельний контроль.

Позивач не є стороною оспорюваних ним правочинів, однак, зазначені вище правочини, вчинені відповідачами, порушує права та законні інтереси Харківської міської ради, а відтак вимоги позивача щодо визнання таких правочинів недійсним є законними та обґрунтованими. За таких встановлених судом обставин, оспорювані правочини слід визнати недійсними.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позивачем позовних вимог у повному обсязі як законних та обґрунтованих.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку надав належні, і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Окремо суд зазначає, що заяви відповідача ОСОБА_4 щодо застосування позовної давності не можуть бути задоволені. Так як строки позовної давності у даному кейсі не пропущені.

Також суд не може задовольнити заяву ОСОБА_4 щодо визнання її добросовісним набувачем. Суд роз`яснює, що для цього необхідно звернутися із відповідним позовом, сплатити відповідний судовий збір, надати необхідні докази на підтвердження добросовісності набуття майна.

Заяви відповідача ОСОБА_4 щодо незалучення до участі у справі нотаріусів не можуть бути задоволені, так як лише позивач вирішує коло осіб та сторін у справі, та відповідач не може впливати на розсуд позивача при вирішенні вказаного питання.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.13, 41 Конституції України, и ст.ст.202, 203, 215, 216, 319, 321, 328, , 387, 626, 655, 656, 658 ЦК Цивільного кодексу України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись ст. 4, 5, 10-13, 76-82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352-355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: державний реєстратор Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павло Геннадійович про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання правочинів недійсними задовольнити повністю.

Скасувати Рішення Державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценка Павла Геннадійовича (індексний номер рішення 42160269 від 19.07.2018), яким внесено зміни, а саме зареєстровано право власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна «житловий будинок літ. «М-2» по АДРЕСА_1 » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу від 30.07.2018, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д., укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про купівлю-продаж об`єкту нерухомого майна «житловий будинок літ. «М-2» по АДРЕСА_1 » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Визнати недійсним та скасувати Договір дарування від 15.08.2018, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бакумовою А.В., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про дарування об`єкту нерухомого майна «житловий будинок літ. «М-2» по АДРЕСА_1 » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 5286,00 гривень, стягнувши по 1321,5 гривень з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 09 грудня 2020 року.

Суддя Т.В. Штих.