ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 640/18064/14-ц

провадження № 22ц/818/4577/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Кругової С.С., Яцини В.Б.,

імена (найменування) сторін:

позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року в складі судді Ніколаєнко І.В.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2014 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Сафіра Федіра Олеговича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 500,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку за сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,96% річних на суму залишку заборгованості.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява-анкета разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, чим порушила умови кредитного договору. Станом на 30 вересня 2014 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням процентів за користування кредитом та штрафів становить 1 385,54 доларів США, яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року позов АТ «КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2006 року № б/н в розмірі 1 385,54 доларів США, що еквівалентно 17 94164 грн, та 243,60 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що взяті зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконала, тому заборгованість, яка виникла станом на 30 вересня 2014 року, підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача з урахуванням приписів статей 1050, 1054 ЦК України.

09 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Заява мотивована тим, що справа розглянута за її відсутності. Однак належного повідомлення про день і час розгляду справи вона не отримувала. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що узгоджується з правовою позицією, яка міститься в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц. Зазначала, що вона не укладала з АТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору, оскільки не ставила свого підпису на документі «Заява. Клієнт раніше ідентифікований за рахунком/карткою № НОМЕР_1 » від 13 вересня 2006 року. У зв`язку з цим вона має намір в судовому засіданні заявити клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи. Крім того, в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що підстави, передбачені статтею 288 ЦПК України, для скасування заочного рішення відсутні. ОСОБА_1 належним чином буда повідомлена про день і час розгляду справи, про що свідчать повістки, власноручно підписані відповідачкою.

10 серпня 2020 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та інформування відповідачки про умови кредитування. Зазначає, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин правову позицію, яка міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якої Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг, які не підписувались при заповненні заяви-анкети позичальником, не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору, а встановлені цими документами відсоткова ставка, пеня та штрафи не можуть бути застосовані при визначенні кредитної заборгованості.

АТ КБ «ПриватБанк» заочне рішення суду першої інстанції не оскаржило, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафів не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 13 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 500,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку за сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,96% річних на суму залишку заборгованості.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява-анкета разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, чим порушила умови кредитного договору. Станом на 30 вересня 2014 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням процентів за користування кредитом та штрафів становить 1 385,54 доларів США, яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач, обгрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 вересня 2006 року № б/н року, посилався на заяву, яка була підписана відповідачкою.

В заяві зазначено, що клієнт раніше ідентифікований за рахунком/карткою № НОМЕР_1 .

Указаною заявою, з умовами якої погодилася відповідачка, передбачена базова процентна ставка 21,96% із розрахунку 360 днів на рік та щомісячний платіж в розмірі 7% від заборгованості. Тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.

ОСОБА_1 надано кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок № НОМЕР_2 , термін дії якої до 30 вересня 2012 року.

З указаним позовом банк звернувся в жовтні 2014 року.

ОСОБА_1 користувалася кредитним коштами, що підтверджується випискою банку за період з 01 січня 1999 року по 07 січня 2020 року.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Із письмових пояснень Шевченка Антона Олександровича представника АТ КБ «ПриватБанк», наданих суду апеляційної інстанції, вбачається, що проценти за користування кредитом станом на 30 вересня 2012 року складають суму в розмірі 656,68 доларів США, який відповідачкою не спростовано.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В укладеному між сторонами договорі б/н від 13 вересня 2006 року відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

З огляду на викладене, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафів в розмірі 38,61 долар США (фіксована частина) та в розмірі 64,14 доларів США (процентна складова) відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Заочне рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафів підлягає скасуванню та ухвалити в цій частині нової постанови про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2006 року № б/н за процентами за користування кредитом в розмірі 656,68 доларів США.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати документально підтверджуються: за подачу позовної заяви, понесені позивачем в розмірі 243,60 грн; за подачу апеляційної скарги, понесені відповідачкою в розмірі 366,00 грн (а. с. 21, 128).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, заочне рішення підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову, з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 175,25 грн із розрахунку: 1 385,54 грн (заявлені вимоги) : 993,72 грн (задоволені позовні вимоги) = 1,39; 243,60 грн : 1,39 грн; з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 103,68 грн із розрахунку: 1 385,54 грн (заявлені вимоги) : 391,82 грн (вимоги, в задоволенні яких було відмовлено) = 3,53; 366,00 грн : 3,53 грн.

За правилами частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З огляду на припису частини десятої статті 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 71,57 грн (175,25 грн 103,68 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафів скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2006 року № б/н за процентами за користування кредитом в розмірі 656,68 доларів США (шістсот п`ятдесят шість доларів США 68 центів).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 71,57 грн (сімдесят одна грн 57 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді С.С.Кругова

В.Б.Яцина