Дата документу 14.01.2020 Справа № 334/5293/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5293/18 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О.М.
провадження № 22-ц/807/352/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2019 року у справі за позовом Аціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (прізвище змінено на ОСОБА_1 у зв`язку з укладенням шлюбу) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 14.09.2010р. з відповідачем був укладений кредитний договір б/н, на підставі якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 2000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписанням договору клієнт надає банку свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank/ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір.

Приватбанк вказував, що свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. А відповідач відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг як позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг позичальник у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу банку повинен виконати зобов`язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Та у відповідності з п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. плюс 5 % від суми позову.

Відповідач у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України зобов`язання за вказаним договором не виконав, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 31.07.2018р. у нього утворилась заборгованість у сумі 104 974,63 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 1886,85 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 92387,92 грн.; заборгованості за пенею та комісією у сумі 5224,88 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) у сумі 500,00 грн.; штрафу (процентна складова) у сумі 4974,98 грн.

Цю заборгованість позивач просив стягнути з відповідача, а також витрати з оплати судового збору в розмірі 1762 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.09.2010 року у розмірі 1886 грн. 85 коп., яка складається із суми отриманого кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати по оплаті судового збору у розмірі 1762 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами у розмірі 92 387,92 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці вимоги банку в повному обсязі. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Відповідач ОСОБА_1 рішення суду в частині встановлених судом обставин та стягнення з неї тіла кредиту і судових витрат не оскаржила.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 п.1 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтями 19, 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Згідно з вимогами ч. 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості його вимог лише щодо стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 1886 грн. 85 коп., а решту вимог банку суд вважав недоведеними зібраними у справі доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (прізвище змінено на ОСОБА_1 у зв`язку з укладенням шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 23.02.2018р. Дніпровським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області) звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 14.09.2010р. підписала заяву, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Строк дії перевипущеної картки встановлено до 30.09.2015 року.

21.05.2018р. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило свою назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».

У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання по погашенню кредиту належним чином не виконала, не надавши кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка з урахуванням внесених коштів на погашення кредиту, станом на 31.07.2018р. складає 104 974,63 грн., в тому числі: 1886,85 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 92 387,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 224,88 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4974,98 грн. - штраф (процентна складова).

Отже, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів.

Проаналізувавши ті документи, які позивач визначив як складові кредитного договору та долучив до матеріалів справи, суд вказував, що у заяві позичальника від 14.09.2010р. не визначено розміру процентної ставки та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Банк посилався на те, що складовими кредитного договору згідно з анкетою-заявою є Пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи, з якими ознайомився та погодився позичальник, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, і які розміщені на сайті банку www.privatbank.ua. До позову банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Проте суд вважав, що позивачем не було доведено, що саме ці Витяги з Умов та Тарифів розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Тому суд вважав, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяги з Умов та Тарифів, на які посилається позивач, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Суд вказував, що надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

На підставі вказаних мотивів суд вважав недоведеними вимоги банку щодо відсотків та пені, та стягнув лише заборгованість за тілом кредиту.

У апеляційній скарзі банк наголошує на тому, що висновки суду про недоведеність вимог щодо заборгованості по процентам є помилковими з огляду на те, що договір з відповідачем є чинним, його дійсність ніким не оспорювалась та не встановлено його недійсності. Також не оспорювався відповідачем факт його укладення, та, навпаки, анкетою-заявою, підписаною відповідачем, підтверджується згода позичальника, що Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи Банку є складовими кредитного договору. Тому банк вважає, що відсутність підпису відповідача на вказаних документах не свідчить про неукладеність договору між сторонами у справі, оскільки сутність договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією із сторін одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатись до таких умов, висловивши певним чином згоду на них, зокрема, у підписаній анкеті-заяві.

Але колегія вбачає, що ці обставини були предметом дослідження суду першої інстанції, та він відкинув такі ствердження банку як необґрунтовані, зокрема, пославшись на правову позицію, висловлену у постанові ВП ВС від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17-ц.

Колегія повністю погоджується з висновками суду в цій частині, а доводи скарги вважає неспроможними з огляду на таке.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

З огляду на положення вказаної спеціальної норми, суд зробив правильний висновок про те, що узгодженими у кредитному договорі є лише ті умови, які безпосередньо підписані сторонами.

У цій справі згідно з долученими доказами підписаною відповідачем є лише анкета-заява, а тому тільки ті умови, які визначені у ній, сторони узгодили у належний спосіб.

Колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав з посиланням на вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що надані до матеріалів справи Витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, не можуть складати договір приєднання, оскільки не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Банк в скарзі посилався на те, що правова позиція, викладена ВП ВС у постанові від 03.07.2019р. висвітлює правовідносини, які не є тотожними, оскільки в справі малась лише одна редакція Умов та правил надання банківських послуг, та відповідач не заперечувала, що ознайомлена з ними.

Але колегія вважає ці ствердження банку неспроможними з огляду на наступне.

Так, касаційним судом вказано, що аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), оскільки такі не містять підпису позичальника, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. зазначила, що наявність у справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Переглядаючи цю цивільну справу, апеляційний суд не встановив підстав для відступу від цієї правової позиції.

Разом з тим, суд вказував, що матеріали справи містять довідку про умови кредитування, підписану відповідачем, яку суд визнав такою, що не є складовою договору, оскільки про це не зазначено в анкеті-заяві. Але при апеляційному розгляді справи встановлено, що такої довідки банком не надано, а матеріали справи не містять. Тому суд зайво послався на ці обставини, але такі посилання суду не призвели до неправильно вирішення справи.

В скарзі банк зазначає також, що суд, встановивши, що позичальник отримала кредит, не стягнув відсотки, що суперечить як природі кредитних правовідносин, так і приписам ст.ст. 1048, 1054 ЦК України, ст. 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність».

Але колегія наголошує на тому, що суд відмовив тільки за тими підставами, що між сторонами у договорі, який складався лише з підписаної позичальником анкети-заяви, не було домовленості щодо розміру процентної ставки, а не тому, що банк взагалі не має права на оплату за користування кредитними коштами.

При цьому, висновки суду про те, що за цим позовом банку не можна стягувати обумовлені законом проценти, що унормовані у ч. 1 статті 1048 ЦК України, є правильними, оскільки підставами позову були договірні відсотки, а не визначені законом. Тому суд розглядав справу лише в межах заявлених вимог, як того вимагають приписи ч. 1 статті 13 ЦПК України.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2019 рокуу цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише

у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне

значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 14 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: