Справа № 467/1388/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

в ході розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільної справи за позовом Заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області, поданого в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки з розташованою на ній водоймою,-

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа за позовом Заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області, поданого в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки з розташованою на ній водоймою.

В судовому засіданні представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у цій справі на підставі п.1 ч1. ст. 225 ЦПК України, зокрема, посилаючись на те, що доводи прокурора про фактичне використання відповідачем спірної земельної ділянки, за умови закінчення строку дії договору оренди земель водного фонду, ґрунтуються на факті здійснення останнім вилову риби з водойми, розміщеній на ній.

Проте, вилов відповідачем риби має місце на підставі спеціального дозволу, що виданий йому як фізичній особі підприємцю, у той час, як строк дії договору оренди закінчився і на новий строк укладений не був.

Тому, на думку представника відповідача, наразі має місце господарський спір, який не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства, зокрема, з огляду на характер правовідносин і їх суб`єктний склад, як то, спір фактично виник між фізичною особою підприємцем та Миколаївською обласною державною адміністрацією з приводу здійснення відповідачем підприємницької діяльності.

Прокурор, у свою чергу, проти задоволення цього клопотання заперечив, посилався, зокрема, на те, що відповідач отримав спірну земельну ділянку на підставі договору оренди надання земель водного фонду (водного об`єкту загальнодержавного значення) від 22 грудня 2006 року як фізична особа громадянин України.

Більш того, використання відповідачем земельної ділянки та розташованого на ній водного об`єкту провадилось як фізичною особою, у тому числі й сплата податку за користування ділянкою.

Прокурор вказав, що відповідач як суб`єкт аквакультури був зареєстрований тільки 14 жовтня 2014 року, тобто через майже десять років після виникнення орендних правовідносин, що унеможливлює отримання ним спірної земельної ділянки із розміщеною на ній водоймою як фізичною особою підприємцем і вказує на одержання ним такого майна у користування шляхом реалізації своїх цивільних прав як фізичної особи.

До того ж, як зазначив прокурор, перемовини відповідача із органом, уповноваженим розпоряджатись земельною ділянкою, щодо продовження строку дії договору оренди здійснювались ним саме в якості фізичної особи без посилання на здійснення підприємницької діяльності.

Тобто, на думку прокурора, у спірних правовідносинах відповідач виступає як фізична особа, набувши та здійснюючи цивільне право оренди на земельну ділянку у порядку реалізації своєї цивільної дієздатності.

Крім цього, відповідач не сплачував орендну плату за користування спірною земельною ділянкою як фізична особа підприємець, що свідчить про використання ним своїх цивільних прав та обов`язків як фізичної особи.

За таких обставин, прокурор вважає, що спірні правовідносини за своєю правовою природою та сутністю виникли і реалізовувались відповідачем як цивільні, виконання обов`язків за договором оренди ним провадилось із використанням обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, а тому даний спір в силу положень ч.1 ст. 19 ЦПК України, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні сторони підтримали свої позиції з підстав, що викладені ними у письмовому клопотанні та запереченні на нього відповідно.

Суд, заслухавши доводи кожної із сторін і зваживши їх аргументи у контексті положень закону, що регулює порушене перед ним питання, виходив із наступного

Зокрема, судом установлено, що 22 грудня 2006 року між Арбузинською районною державною адміністрацією Миколаївської області та відповідачем укладено договір оренди надання земель водного фонду (водного об`єкта загальнодержавного значення) у користування на умовах оренди, згідно умов якого земельна ділянка передана відповідачу для товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) строком на 10 років ( п.п. 1,7 договору).

Зокрема, в оренду відповідачу передано земельну ділянку загальною площею 101, 528 га, у тому числі: під водою 60,028 га (для водогосподарського призначення), під гідротехнічними спорудами 0,45- га ( для природоохоронного призначення), 31,450 га пасовищ (для природоохоронного призначення) та для інших захисних насаджень 1,600 га (для природоохоронного призначення).

При цьому, земельна ділянка та водне дзеркало загальною площею 101, 528 га були передані відповідачу в оренду для товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) та для любительського і спортивного рибальства населення ( п. 15 договору).

26 березня 2015 року відповідач, як фізична особа підприємець, отримав дозвіл Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Миколаївській області на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах: вид спеціального використання промислове рибальство (промисел) зі строком дії до26 березня 2020 року.

15 травня 2020 року відповідач, як фізична особа підприємець, отримав аналогічний дозвіл зі строком дії до 15 травня 2025 року.

При цьому, із договору оренди слідує, що він був укладений із відповідачем, як з фізичною особою, а не як з фізичною особою - підприємцем.

Згідно ст.1 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (ст.1 ГПК України).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (частина п`ята статті 26 ЦК України).

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (п.1 ч.1 ст.20 ГПК України).

Отже, критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки суб`єкта господарювання.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

Зокрема, згідно ст.1 Закону України «Про підприємництво» підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність).

15 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19) сформувала правовий висновок про те, що для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема, підприємницької діяльності , потрібно встановити факт ведення діяльності як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

У цій справі, судом установлено, що земельна ділянка та водне дзеркало площею 101,528 га передавалось відповідачу для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) та для любительського і спортивного рибальства населення (п. 15 Договору оренди надання земель водного фонду).

Цільове призначення земельної ділянки - товарне сільськогосподарське виробництво (риборозведення) та любительське і спортивне рибальство (п.16 Договору оренди надання земель водного фонду).

З 14 серпня 1997 року відповідач зареєстрований як фізична особа підприємець із основним видом економічної діяльності 03.22 «Прісноводне рибництво (аквакультура») (а.с. 12, том 2).

26 березня 2015 року відповідач отримав дозвіл № НОМЕР_1 на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), як суб`єкт господарювання ФОП ОСОБА_1 .

При цьому, видом спеціального використання водного біоресурси є промислове рибальство (промисел), а назва рибогосподарського об`єкту Благодатненське водосховище, розташоване на північ від с. Благодатне Арбузинського району Миколаївської області.

Дозвіл визначає дозволені для використання знаряддя лову та дозволені для вилучення види водних біоресурсів та обсяги вилучення.

Аналогічний дозвіл було видано відповідачу було видано 15 травня 2020 року із строком дії до 15 травня 2025 року.

У свою чергу, відповідно до ст.1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» промислове рибальство ( промисел) це вид спеціального використання водних біоресурсів (вилучення, приймання, переробка, зберігання, транспортування тощо, у тому числі постачання палива, води, тари, продовольства для функціонування суден флоту рибної промисловості та їх екіпажів) у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), у тому числі у водах, що знаходяться за межами юрисдикції України.

А район промислу це рибогосподарський водний об`єкт (його частина), в якому проводиться промисел водних біоресурсів.

Таким чином, слід дійти висновку, що метою використання відповідачем земельної ділянки, витребування якої є предметом цього позову, є підприємницька діяльність, яка полягає у прісноводному рибництві.

Інні види діяльності, у тому числі, як фізичною особою, відповідачем на цій земельній ділянці не провадяться.

При цьому, прокурор в судовому засіданні вказав, що відповідач виловлює водні біоресурси в промислових масштабах, а останній, у свою чергу, підтвердив здійснення ним підприємницької діяльності з метою отримання прибутку.

Доводи прокурора про те, що договір оренди був укладений із відповідачем як із фізичною особою і він сплачував податок за землю саме як фізична особа, не мають правового значення для визначення юрисдикції, оскільки суд однозначно установив, що відповідач здійснює на витребовуваній у нього земельній ділянці саме підприємницьку діяльність, а щодо сплати податків, що відповідач діяв в межах договору, який був укладений ним як фізичною особою.

Тобто, на цей час відповідач використовує спірну земельну ділянку лише для провадження підприємницької діяльності на підставі виданого йому у встановленому законом порядку спеціального дозволу, за відсутності договірних відносин із особою, в інтересах якої пред`явлено позову.

Оскільки на момент пред`явлення цього позову, строк дії договору оренди надання земель водного фонду від 22 грудня 2006 року закінчився в силу положень пункту 7 цього ж договору.

А це говорить про те, що фактично позивачем пред`явлено позов про витребування земельної ділянки у зв`язку із здійсненням відповідачем підприємницької діяльності ( як ФОП) на ній на момент пред`явлення позову, у той час, орендних правовідносин між сторонами вже не існує.

До того ж, суд не установив наявності приватного інтересу відповідача відносно витребовуваної земельної ділянки, що також є аргументом на користь того, що розгляд цієї справи у порядку цивільного судочинства виключається.

Інакше кажучи, у цій ситуації спір фактично виник із суб`єктом підприємницької діяльності приводу здійснення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності на земельній ділянці, яка перебуває у володінні Миколаївської обласної державної адміністрації, як юридичної особи.

Як наслідок, суд однозначно переконаний, що цей спір має ознаки господарського, оскільки у ньому задіяні суб`єкти господарювання, у той час, як між ними наявні відносини, пов`язані із здійсненням фізичною особою підприємцем підприємницької діяльності.

Такий спір не може бути розглянутий у порядку цивільного судочинства, незважаючи на те, що сам позов пред`явлений як до фізичної особи.

Укладення же договору із відповідачем як із фізичною особою не вказує на наявність спору цивільного, оскільки позов пред`явлений вже після закінчення строку дії договору, у той час, як є дійним факт провадження ним підприємницької діяльності на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно, доводи прокурора належить відхилити, а клопотання представника відповідача задовольнити із закриттям провадження у цій справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, згідно якої суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 255, 258-261 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом Заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області, поданого в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки з розташованою на ній водоймою закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

У порядку ч.1 ст. 256 ЦПК України, роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи відноситься до юрисдикції Господарського суду Миколаївської області.

Роз`яснити, що згідно ч.2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

В силу положень ч.2 ст. 255 ЦПК України та п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повернути Прокуратурі Миколаївської області судовий збір у розмірі 15 162 (п`ятнадцять тисяч сто шістдесят дві) грн. 32 коп., сплачений згідно платіжного доручення №1797 від 01 листопада 2019 року.

Ухвала може бути оскаржена учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинськи районний суд Миколаївської області протягом 15 (п`ятнадцяти ) днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п`ятнадцяти ) днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя І.В. Явіца