Дата документу 14.01.2020 Справа № 329/790/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 329/790/19 Головуючий у 1-й інстанції: Ломейко В.В.
провадження № 22-ц/807/431/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.04.2012р. між банком та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 не виконувала належним чином зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 31.07.2019 року має заборгованість в розмірі 18245,25 грн., яку банк просив стягнути з відповідача разом з судовими витратами у розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.04.2012 року у розмірі 6738 грн. 22 коп. (заборгованість за тілом кредиту) та судовий збір у розмірі 709 грн. 45 коп., а всього: 7447 грн. 67 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника КриловоїО.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права при вирішення позивних вимог щодо відсотків, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити рішення, яким ці вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні заборгованості по процентам, не перевіривши розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що відповідачка користувалась грошовими коштами, частково виконувала умови кредитного договору, періодично сплачуючи заборгованість, у тому числі відсотки, а тому, на думку позивача, такими своїми діями відповідачка визнала свої зобов`язання за угодою.

ОСОБА_1 рішення суду в частині встановлених судом обставин та стягнення з неї кредиту не оскаржила.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 п.1 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтями 19, 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Отже, рішення оскаржується банком тільки в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо процентів.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості його вимог лише щодо стягнення з відповідача тіла кредиту у розмірі 6738 грн. 22 коп. (заборгованість за кредитом) та недоведеності вимог щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.04.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 10).

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.11, 12-35).

У позові представником позивача вказано, що відповідачем не виконуються умови кредитного договору, а саме: порушено зобов`язання по сплаті кредиту, відсотків за користування кредитом, пені, у зв`язку з чим станом на 31.07.2019 року борг відповідача становить 18 245,25 грн. та складається із: 6738,22 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 9562,02 грн. - заборгованості по нарахованим відсоткам; 600,00 грн.- заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - фіксована частина, 845,01 грн. - процентна складова.

Між тим, у заяві позичальника від 23.04.2012р. процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками та неустойку.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.04.2012р., посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms, як на невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, суд зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в Заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Саме такий аналіз передував висновку суду про недоведеність вимог банку щодо відсотків.

Та з цими висновками колегія повністю погоджується, оскільки вони відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на положеннях норм матеріального права, якими унормовані спірні правовідносини, зокрема, ст.ст. 207, 1055 ЦК України, якими визначено обов`язковість письмової форми кредитного договору, яку мають підписати сторони, погоджуючи його умови. У разі недотримання цього припису, договір є нікчемним.

Позивачем не було надано ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані до апеляційної скарги доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині обґрунтованості нарахування відповідачу відсотків за користування кредитними коштами у відповідності до умов договору, оскільки, як встановлено вище, таких умов не містить жодний підписаний відповідачем наданий банком документ, долучений у цю справу.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

З огляду на все вищенаведене, тобто ретельний аналіз судом першої інстанції вимог чинного законодавства з приводу спірних правовідносин, документів, на які як на доказову базу посилався банк, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсотками на підставі Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №14-131цс19 від 03 липня 2019 року.

Колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав з посиланням на вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що надані до матеріалів справи Витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, не можуть складати договір приєднання, оскільки не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Банк в скарзі посилався на те, що правова позиція, викладена ВП ВС у постанові від 03.07.2019р. висвітлює правовідносини, які не є тотожними, оскільки в справі малась лише одна редакція Умов та правил надання банківських послуг, та відповідач не заперечувала, що ознайомлена з ними.

Але колегія вважає ці ствердження банку неспроможними з огляду на наступне.

Так, касаційним судом вказано, що аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), оскільки такі не містять підпису позичальника, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. вказувала, що у кредитних правовідносинах визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Переглядаючи цю цивільну справу, апеляційний суд не встановив підстав для відступу від цієї правової позиції.

В скарзі банк зазначає також, що суд, встановивши, що позичальник отримала кредит, не стягнув відсотки, що суперечить як природі кредитних правовідносин, так і приписам ст.ст. 1048, 1054 ЦК України, ст. 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність».

Але колегія наголошує на тому, що суд відмовив тільки за тими підставами, що між сторонами у договорі, який складався лише з підписаної позичальником анкети-заяви, не було домовленості щодо розміру процентної ставки, а не тому, що банк взагалі не має права на оплату за користування кредитними коштами.

При цьому, висновки суду про те, що за цим позовом банку не можна стягувати обумовлені законом проценти, що унормовані у ч. 1 статті 1048 ЦК України, є правильними, оскільки підставами позову були договірні відсотки, а не визначені законом. Тому суд розглядав справу лише в межах заявлених вимог, як того вимагають приписи ч. 1 статті 13 ЦПК України.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише

у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне

значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 14 січня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.