ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7263/20 Справа № 201/2166/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Мазур Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна, ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба О. А., про визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 15 липня 2011 року вона переоформила на свою доньку ОСОБА_2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, вважаючи його договором довічного утримання.

Вказувала, що між ними була домовленість про те, що донька буде її доглядати, надавати допомогу у придбанні ліків, харчування, сплачувати комунальні платежі за спірне домоволодіння.

Зазначала, що хоч і переоформила частину домоволодіння на відповідача, але фактично його не передала, оскільки ця частина домоволодіння є її єдиним місцем проживанням. Помилка вплинула на її волевиявлення, бо вона не знала про те, що можна було укласти договір довічного утримання.

Вказувала, що ОСОБА_2 перестала надавати їй матеріальну допомогу, а тому за її позовом 15 січня 2018 року було ухвалено рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів. З цього часу відповідачка припинила з нею стосунки, перестала виконувати умови, що були підставою для укладення договору дарування.

Враховуючи викладене, посилаючись на вимоги статей 203, 215, 229 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_2 15 липня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою О. А., реєстровий № 3115, без застосування наслідків недійсності правочину (том 1 а.с. 3-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено (том 1 а.с.142-145).

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (том 1 а.с. 153-156).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін (том 1 а.с. 184-188).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року залишено без змін (том 1 а.с. 205-209).

Постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 1 а.с. 256-260).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 (а.с.87-88).

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 липня 2011 року ОСОБА_1 подарувала своїй доньці ОСОБА_2 належні їй на праві власності 17/36 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О. А., реєстровий за № 3115 (а. с. 9).

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_1 , що видно зі свідоцтва про народження і свідоцтва про укладання в подальшому шлюбу з ОСОБА_4 (а.с. № 7, 8).

Позивачка зазначає, що укладаючи у 2011 році договір, вона не вважала його договором дарування, а вважала його договором довічного утримання. Стверджуючи про це, позивачка вказує, що мала намір переоформити або ж «переписати» частину будинку на доньку, за тієї умови, що остання буде її доглядати, надавати допомогу у придбанні ліків, харчування, сплачувати комунальні платежі за спірне домоволодіння. Таким чином, позивачка помилилася у природі договору.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_2 з 20 червня 2008 року зареєстрована за адресою спірного домоволодіння (а. с. 20), але фактично мешкає у квартирі АДРЕСА_2 зі своїм чоловіком. Як зазначала відповідач, з будинку виїхала через чисельні конфлікти із співмешканцем позивача ОСОБА_5 , що й стало причиною дарування частини будинку.

До липня 2017 року ОСОБА_2 в добровільному порядку допомагала матері матеріально, давала кошти на сплату комунальних платежів. Але коли позивачу знадобилася коштовна операція, яку донька не змогла оплатити, ОСОБА_1 у серпні 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатну матір, посилаючись на те, що вона подарувала доньці домоволодіння, а та відмовляється надавати їй допомогу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково (а. с. 10-11).

Звертаючись до суду у лютому 2018 року з позовом про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона помилялася щодо природи укладеного договору, вважаючи його не договором дарування, а договором довічного утримання та маючи намір переоформити частину будинку на доньку за умови, що остання буде її доглядати, надавати допомогу у купівлі ліків, харчування, сплачувати комунальні платежі.

Також вбачається, що 27 квітня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , тобто, за три місяці до укладення оспорюваного договору дарування, укладено договір купівлі-продажу 59/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О. А., реєстровий № 1687 (а. с. 41).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції зазначив, що правочин дарування не може бути визнаний недійсним, оскільки волевиявлення позивачки відповідало її справжній волі (подарувати частину будинку).

При цьому, оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю та безпідставністю, питання щодо застосування пропуску строку звернення до суду із даним позовом, про який заявлено відповідачем, судом не вирішувалося.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції погоджується й колегія суддів.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно зі статями 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Таким чином, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс 16 від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

В судому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що на час укладання спірного договору дарування частини домоволодіння їй достеменно відомо, що вона укладає саме договір дарування частини домоволодіння, однак розраховувала на матеріальне забезпечення зі сторони доньки.

ОСОБА_1 в судовому засіданні також пояснила, що коли її донька ОСОБА_2 (якій вона подарувала частину домоволодіння) перестала надавати матеріальну допомогу, вона звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на непрацездатну матір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатну матір задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 500 грн., щомісяця, починаючи з 14.08.2017 року. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року без змін.

Зі змісту судового рішення вбачається, що підставою для звернення з позовом про стягнення аліментів, ОСОБА_1 зазначає, що подарувавши частину спільного будинку доньці, вона розраховувала на матеріальне забезпечення від доньки, а оскільки донька перестала надавати їй матеріальну допомогу, вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів.

Отже, судом достеменно встановлено, що претензії позивачки стосуються не спірного будинку, а матеріального утримання через невелику пенсію , і позивачка, виходячи зі змісту позову та наданих пояснень, помилилася ні щодо природи спірного правочину, а в сподіваннях отримувати постійне матеріальне забезпечення від доньки. При цьому вона не заперечує, що дійсно укладала договір дарування та розуміла який саме договір вона укладає.

Так, зі справи вбачається, що позивачка дійсно є інвалідом ІІ групи з 2001 року, тобто інвалідність вона отримала за 10 років до укладання договору, на час укладання спірного договору їй було 63 року, що не можна вважати похилим. Позивачка у позові не посилається на те, що на момент укладення договору у 2011 році потребувала постійного стороннього догляду, внаслідок чого уклала договір дарування та належних доказів щодо цих обставин не надає.

Дійсно, на момент укладення оспорюваного правочину, і на час звернення до суду із позовом ОСОБА_1 проживала у спірному будинку, своє місце реєстрації не змінювала, однак, укладання договору дарування не зобов`язує беззаперечного виселення та зняття з реєстраційного обліку. До того ж особа може проживати і бути зареєстрованою не лише у житловому приміщенні, яке їй належить на праві власності. Таким чином, проживання та реєстрація позивачки у спірному будинку не свідчить иро те, що вона фактично не передала відповідачу частину подарованого будинку.

Крім того, факт прийняття в дар та розпорядження будинком підтверджується тим, що відповідачка уклала 30.03.2018 року договір позики та передала спірне майно в іпотеку ОСОБА_3 .

Відповідно до роз`яснень п. 19 Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Зважаючи на вище викладене колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки у матеріалах наявні усі належні та допустимі докази, які свідчать про те, що договір дарування нерухомого майна від 15.07.2011 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 9) є таким, що укладений з власної волі позивача, яка на час його укладання чітко розуміла правову природу договору дарування.

Доводи апелянта є безпідставними й необґрунтованими. Позивачка не довела обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний нею правочин було укладено внаслідок помилки, що має істотне значення, та визначено підставою для визнання недійсним укладеного правочину.

Апелянтом не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні оспорюваного договору дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття позивачем ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, зокрема, що на момент укладення спірного правочину вона потребувала сторонньої допомоги, не розуміла, що укладає договір дарування, вважаючи його договором довічного утримання, оскільки в судовому засіданні апеляційної інстанціїї зазначила, що дійсно, коли підписувала спірний договір він не містив ніяких зобов`язань щодо утриманню та догляду за нею з боку обдарованої особи.

Та обставина, що позивачка після укладення спірного договору продовжує проживати у будинку, не свідчить про недійсність оспорюваного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна, у даному випадку, не пов`язано з відсутністю волі дарувальника чи помилки щодо природи спірного правочину.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: