СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9470/20

пр. № 2/759/4216/20

09 жовтня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2020 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що спірна квартира була передана позивачу та її мамі у користування 25.04.1994 на підставі розпорядження №485 представника президента України та перебуває у комунальній власності, та наймачем квартири після смерті матері виступає позивач, яка проживає у ній разом із сином, також у вказаному житлі зареєстрований відповідач, проте тривалий час понад 6 місяців він не проживає за своїм місцем реєстрації, квартирою не користується та не цікавиться, внаслідок чого позивачу доводиться самостійно нести додаткові витрати на утриманню житла по кількості зареєстрованих особі у ньому, при цьому позивач не чинить перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням, а також їй не відомо про теперішнє місце проживання відповідача, оскільки сторони не підтримують контакт, а відповідач самостійно на зв`язок не виходить.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2020 відкрито загальне позовне провадження (а.с. 20).

15.09.2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів не проживання відповідач у квартирі, оскільки із наданих актів не встановлено факт не проживання та факт не користування квартирою, до того перші два акт взагалі ніким не завірені, а тому є неналежними доказами, крім цього відповідач зацікавлений у проживанні у зазначеному житловому приміщенні, також зазначила, що відповідач з 2000 по 2012 рр. знаходився у дитячому будинку «Малятко», після повернення додому відповідача з сестрою та її співмешканцем стало нестерпним, вона постійно сварилася з співмешканцем, він бив сина на зловжив спиртними напоями, тому через зазначені обставини відповідач був вимушений ночувати у знайомих та оскільки відповідачу не було куди йти у нього не було коштів на оренд у квартири він поїхав на навчання до Італії це уклав трудовий контракт і почав працювати з 14.05.2016 по 13.09.2020, крім цього представник зазначила, що сторони підтримували спілкування, зокрема, позивач телефонувала до відповідача та просила надіслати документ, що підтверджує знаходження його в Італії, але не повідомила про намір зняти відповідача з реєстрації, таким чином відповідач змушений був покинути своє житло з поважних причин на підставі чого позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с. 31-36).

21.09.2020 представник позивача надіслав на адресу суду відзив в якому не погоджується із зазначеною позицією відповідача, оскілкьи факт не проживання відповідача у спірній квартирі ним не заперечується та визнається у поданому відзиві, а тому позивач є звільненою від доказування таких обставин, представником відповідача також не було надано документів на підтвердження виконання зобов`язань з оплати житлово-комунальних послуг відповідачем в якому він зареєстрований, крім цього відповідач фактично перешкод у користуванні майном не чинилося, а твердження представника відповідача про те, що відповідач змушений був виїхати в Італію, оскільки не міг проживати у вказаній квартирі є надуманими, суперечливими та не підтверджуються жодними доказам, а також предметом та підставою позову не визначено позбавлення відповідача права приватизації майна, а визнання його таким, що втратив право користування квартирою у зв`язку із його не проживанням у ній у строк понад 6 місяців без поважних причин (а.с. 56-60).

23.09.2020 ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 75).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просила задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на позицію викладену відзиві, просила відмовити у задоволенні позовної заяви.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 23, 82).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження №485 від 25.04.1994 представника президента України квартира АДРЕСА_1 за участю Ленінградської районної державої адміністрації м. Києва, була передана у користування ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 5).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла (а.с. 6).

Згідно довідки про забезпеченість житловою площею та комунальними послугами власником особового рахунку є ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , а якій зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с. 7).

Згідно актів від 13.01.2020, 10.03.2020 та 29.05.2020 встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає понад 6 місяців, особистих речей у житловому приміщенні не має, користування житловим приміщенням не здійснює понад 6 місяців, про що свідчать сусіди-свідки, які склали даний акт (а.с. 10-12).

Крім цього у судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача та відповідача по справі.

Свідок у ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що проживає цивільним шлюбом з позивачем по справі у спірній квартирі разом з її сином, а відповідач у спірному приміщенні не проживає, який після дитячого будинку навчався в Україні, однак момент виїзду відповідача до Італії йому не відомий, крім цього відносини з відповідачем у нього були погані, за останні 6 років відповідач ні разу не з`являвся у квартирі та наміру повертатися на жити в Україні відповідач не повідомляв, також останній не приймав участі у сплаті боргу за житлово-комунальні послуги та фінансової участі у ремонті квартири він не брав, виїзд відповідача до Італії був добровільним. Свідок у квартиру вселився зі згоди позивача, заперечень з боку відповідача з даного приводу не було, який періодично з`являвся у квартирі, а також він не завдавав сину тілесних ушкоджень.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що вона є мамою ОСОБА_8 з позивачем у неї хороші стосунки, а відповідача вона бачила приблизно у 2014 році, у квартирі свідок буває часто де проживає позивач із своїм сином та цивільним чоловіком, також зазначила, що їй відомо про те, що відповідач проживає в Італії разом із прийомними батьками та переїхав у пошуках кращого життя, а позивач у свою чергу не чинила жодних перешкод відповідачу щодо проживання у спірній квартирі, участі у ремонті або сплаті боргу за житлово-комунальні послуги відповідач не брав.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні зазначила, що вона є другом сім`ї позивача, буває на квартирі 2-3 рази на місяць, а відповідача жодного разу не бачила, при цьому позивач не чинила перешкоди у праві користування спірною квартирою відповідачу.

Свідок у ОСОБА_11 у судовому засіданні заначила, що вона була керівником ОСОБА_4 під час його навчання зі слів якого у нього вдома були часті сварки із співмешканцем його сестри, через що він часто не ночував вдома та не зміг закінчити навчання, також він говорив, що виїзд за кордон був вимушений. Особисто з позивачем вона не знайома та у квартирі вона не була, про те, що відповідач знаходився в Італії вона дізналася лише у 2016-2017 рр. Коли він повертався в Україну свідок з ним бачилася це приблизно було 2015-2016 рр., проте чи він перебував у квартирі за останні два роки та чи є у нього громадянство Італії їй не відомо.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні надала пояснення в яких зазначила, що вона є другом відповідача по справі вони разом виховувалися у дитячому будинку, ОСОБА_4 розповідав про сварки із співмешканцем позивача, насильство співмешканця над сином позивача, через що відповідач часто ночував у друзів, а також у неї, востаннє з відповідачем вона бачилася перед від`їздом в Італію, після завершення навчання в Італії ОСОБА_4 в Україну не повертався, при цьому мав намір, однак не мав можливості, про те чи у нього є громадянство Італії їй не відомо.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Статтею 72 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач відсутні у спірній квартирі понад шість місяців.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18.11.2004, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, врахувавши, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Доводи позивача про те, що відповідач не проживає понад шість місяців без поважної причини, суд не бере до уваги з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Крім того, відомості про наявність іншого житла, яке належить відповідачу на праві власності, матеріали справи не містить. Отже, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Отже, крім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem », яка означає « У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.201).

Враховуючи вищевикладене підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням немає.

Отже, позивачем не доведено та не надано доказів, які б стали підставою для задоволення позову.

Керуючись ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 15, 16, 316, 317, 391 ЦК України; ст.ст. 71, 72 ЖК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 13.10.2020.