Справа № 303/1070/18
Провадження № 2/638/2133/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26.11.2020 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Омельченко К.О.

за участю секретаря Корнієнко К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир,

УСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , доказом чого є Договір купівлі-продажу квартири від 22 травня 2006 року серія ВСТ № 066444. Згідно рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10.11.2016 року по справі № 638/19826/15-ц про поділ майна подружжя ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . З моменту придбання у квартирі АДРЕСА_1 ніхто не проживає, на ніхто не зареєстрований. Але комунальні платежи нараховуюсться щомісяця, та слачуються виключно ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , доказом чого є Договір дарування квартири від 21.11.1998р ААН № 526425. У квартирі АДРЕСА_2 проживають та зареєстровані ОСОБА_1 , та спільні з відповідачем діти: донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 не сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини та відмовляється сплачувати будь-які комунальні платежі на утримання квартир, співвласником яких він є. 20 листопада 2015 року Харківською міською радою було прийняте рішення за № 12/15 «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова», яким провулок Артема перейменовано на провулок Дизайнерський. На момент розірвання 07 липня 2014 року шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова, накопичилася велика сума заборгованості за комунальні послуги по квартирам АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 . До моменту розірвання шлюбу та після цього ОСОБА_2 проживав в спільній квартирі АДРЕСА_2 , користувався послугами, однак не сплачував за них, до 25.12.2015 року доки не загубив ключі. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.09.2016 та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19.10.2016 про усунення перешкод в користуванні власністю підтверджується факт користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_2 . Тому, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину сплачених коштів у розмірі 72113,82 грн. за утримання квартири АДРЕСА_3 (54217,54 грн.) та АДРЕСА_4 (17896,28 грн.), які розташовані по АДРЕСА_5 та судові витрати.

15.03.2018 ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області цивільна справа передана за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова.

13.04.2018 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги, просить розглянути справу за її відсутністю.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 26.11.2020 проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Суд, дослідивши доводи позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду угосподарській, цивільній або адміністративній справі,що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті ж саміособи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено матеріалами справи, у шлюбі позивачем та відповідачем було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджує копія договору купівлі-продажу квартири, укладеного 22.05.2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №411, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коляда Т.Г. (а. с. 17).

Крім того, позивачка та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором дарування квартири від 21.11.1998 року та зареєстрованого в реєстрі за №6-3721, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Христенко Н.Л. (а. с. 18).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 07.07.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 16).

Згідно рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 10.11.2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30.03.2017 року залишено без змін, проведено розподіл майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 (а. с. 19-24).

Згідно наданих до суду квитанцій про нарахування та оплату за комунальні послуги за період з лютого 2015 по лютий 2018 сплачено:

- по квартирі АДРЕСА_2 за: теплопостачання 49742,16 грн, холодна вода та каналізація 12463,71 грн, вивіз побутових відходів 1495,88 грн, електроенергію 20577,74 грн, квартплата 11883,17 грн, охорона квартири 2931,70 грн, газ природній 9061,67 грн, домофон 261,10 грн;

- по квартирі АДРЕСА_1 за: теплопостачання 27687,50 грн, холодна вода та каналізація 673,43 грн, вивіз побутових відходів 967,22 грн, електроенергію 506,36 грн, квартплата 5928,05 грн

на загальну суму 144227,64 грн.

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України, при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , яким належить по 1/2 частини вказаних квартир. Окремі договори на утримання належного співвласникам майна не укладалися.

Таким чином, позивач та відповідач, як співвласники квартири, в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16 (провадження № 61-21983св18).

Оскільки, згідно зі ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Таким чином, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Подібна норма права містилася і в попередній редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин): споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , індивідуальний споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги.

Положення статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги роз`яснює, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Положеннями статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Статтями 77,78 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов`язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як заперечення проти позову.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 належними доказами підтвердила факт того, що вона несла тягар утримання спільного майна, а саме квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , самостійно, що підтверджується наданими позивачкою копіями квитанцій (а.с. 46-58).

Разом з тим, відповідач по справі ОСОБА_2 , якому на праві приватної власності належить Ѕ частина зазначених квартир належними та допустимими доказами не спростував факт того, що він особисто не здійснював сплату коштів щодо утримання, збереження спільного майна, а отже є споживачем цих послуг нарівні з позивачем, тому зобов`язаний був утримувати свою власність.

Як вбачається із заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача грошові кошти сплачені нею за послуги за період з лютого 2015 по лютий 2018:

- по квартирі АДРЕСА_2 за: теплопостачання 49742,16 грн, холодна вода та каналізація 12463,71 грн, вивіз побутових відходів 1495,88 грн, електроенергію 20577,74 грн, квартплата 11883,17 грн, охорона квартири 2931,70 грн, газ природній 9061,67 грн, домофон 261,10 грн;

- по квартирі АДРЕСА_1 за: теплопостачання 27687,50 грн, холодна вода та каналізація 673,43 грн, вивіз побутових відходів 967,22 грн, електроенергію 506,36 грн, квартплата 5928,05 грн на загальну суму 144227,64 грн, Ѕ частина яких складає 72113,82 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що виходячи із закріпленого статтею 360 Цивільного кодексу України обов`язку співвласника брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, так як вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання квартир з відповідача у відповідності до своєї частки - Ѕ законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вона сама понесла витрати, що підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 76-78 ЦПК України та стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на утримання квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , що знаходиться у спільній сумісній власності у розмірі 72113,82 грн., тобто 1/2 від суми, що сплачена позивачкою.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 10, 60, 88, 212, 214-215 ЦПК України, ст., 16, 526, 527, 530, 610, 611,612, 625, 629, 714 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , що знаходяться у спільній сумісній власності у розмірі 72113 (сімдесят дві тисячі сто тринадцять) грн 82 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 721 (сімсот двадцять одна) грн 14 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду складено 26.11.2020 року.

Суддя: К.О. Омельченко