Справа № 646/5387/20
№ провадження 2/646/2013/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30.11.2020 м.Харків
Червонозаводський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Демченко С.В.,
секретар судового засідання Хілінський І.М.,
представник позивача адвоката Шесточенко Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_3 звернулася до Червонозаводського районного суду м.Харкова з повною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, після смерті якого вона успадкувала та фактично володіє домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало її чоловіку на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 1980 року. Окрім позивачки у цьому будинку зареєстрована її онука ОСОБА_2 , яка фактично в ньому не проживає більше одного року, що підтверджується актом, складеним представником вуличного комітету № 28 від 01 вересня 2020 року, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не бере, її особисті речі у будинку відсутні. Реєстрація відповідачки за вказаною адресою порушує законні права позивачки як власника житлового будинку, яка позбавлена, у тому числі, можливості оформити субсидію на належне їй житлове приміщення.
Ухвалою Червнозаводського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2020 року позовну заяву було залишено без руху, позивачці наданий строк для усунення недоліків 10 днів з дня вручення копії ухвали. В установлені законом строки позивачка усунула зазначені в ухвалі суду недоліки.
Ухвалою Червнозаводського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні.
Ухвалою Червнозаводського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2020 року клопотання позивачки про виклик свідків задоволено, підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.
Представник позивача - адвокат Шесточенко Т.І. у судовому засіданні возовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним шляхом надіслання судової повістки, про причини своєї неявки суд не повідомила. Будь-яких заяв та клопотань від відповідачки не надходило.
Суд, вислухавши думку представника позивачки, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
19 лютого 1964 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у Палаці одруження в м.Харків уклали шлюб за актовим записом №825, під час державної реєстрації якого ОСОБА_5 змінила своє прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 .
Згідно з договором купівлі-продажу від 02 квітня 1980 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали в рівних долях кожний ОСОБА_4 жилий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 08 травня 1993 року Міським РАЦС м.Харків.
З копії паспорта серії НОМЕР_3 , виданого 21 грудня 1999 року Червонозаводським РВ УМВС України в Харківській області на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто після смерті свого чоловіка фактично вступила у володіння вказаним будинком.
Також в матеріалах справи міститься копія паспорту серії НОМЕР_4 , виданого 11 серпня 2006 року Червонозаводським РВ ГУМВС України в Харківській області на ім`я ОСОБА_2 , в якій стоїть відмітка про те, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 24 листопада 2000 року.
Рішенням 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова» № 12/15 від 20 листопада 2015 вулиця Куусінська перейменована на вулицю Аверіна.

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 31 серпня 2020 року у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 .

Актом голови вуличного комітету №28 Основ`янського району м. Харкова Штефан В.М. від 01 вересня 2020 року, складеним за участю свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 , яка за цією адресою не проживає понад 1 рік; при огляді вказаного житлового приміщення особистих речей останньої не виявлено.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснили, що відповідачка ОСОБА_2 , яка є онукою позивачки ОСОБА_1 , протягом тривалого часу проживала разом зі своїм сином ОСОБА_15 у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , яке успадкувала позивачка після смерті свого чоловіка. Однак, вже більше року ОСОБА_2 у вказаному будинку не мешкає та не приймає участі в його утриманні.

Оцінюючи показання свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідки не заінтересовані в справі і підстави для обмови в них відсутні, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи та досліджених в судовому засіданні доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.

За змістом ст. 319 ЦК власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші).

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особа звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у вигляді житлового приміщення, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Приписами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, дачний будинок тощо), у відповідному населеному пункті або за його межами на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає строком понад шість місяців на рік.

З аналізу викладених правових норм слідує, що у даному випадку застосуванню підлягають положення статей 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житловий будинок від будь-яких осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_2 в розумінні ст. 64 ЖК України є членом сім`ї позивачки - її онукою, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у будинку, яким володіє позивачка, однак понад один рік за вказаною адресою не проживає без поважних причин, участі в утриманні домоволодіння не приймає, кошти за комунальні послуги не сплачує, спірне житло покинула добровільно. Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. Перешкод у проживанні відповідачки за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання нею свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено, що відповідно є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та відповідно зняття з реєстрації згідно з вимогами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідачки на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м. Харкова.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_5 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_6 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складений 09 грудня 2020 року.

Суддя С.В. Демченко