_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/881/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Коваленко О.Б.

за участю секретаря Маценко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно.

Позивач пояснив суду, що з 01 червня 2008 року брат позивача ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Відносини між подружжям поступово погіршились, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного побуту з листопада 2015 року.

Рішенням суду Ленінського району м. Могильов Республіки Білорусь від 21.09.2016 року цей шлюб був розірваний.

Факт того, що фактичні шлюбні відносини припинилися з листопада 2015 року, підтверджується рішенням суду Ленінського району м. Могильова від 18.07.2017 року про поділ майна.

Позивач ОСОБА_1 у шлюбі з 19.06.2010 року з ОСОБА_4 , та має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Власного житла Позивач станом на 28.07.2016 року не мав.

Діти Позивача, як діти внутрішньо-переміщених осіб, були оформлені до дитячого садку та школи, щоб з першого вересня розпочати навчання.

В разі оформлення квартири на Позивача, його діти були б виключені з черги на оформлення до навчальних закладів (яку було оформлено враховуючи їх статус, як внутрішньо-переміщених осіб) та не змогли б розпочати навчання у 2016/2017 навчальному році.

Саме тому Позивач домовився з братом, що він придбає квартиру за свої кошти, однак тимчасово оформить її на брата.

Перед купівлею квартири, Позивач із дружиною продали свої два автомобілі за договором купівлі-продажу:

Від 27.04.2016 року - Renault Duster 2012 p.в. за 100 тисяч гривень (Позивач);

Від 13.05.2016 року - Daewoo Sens 2013 p.в. за 100 тисяч гривень (його дружина).

Від брата Позивача (Відповідач-1), йому була надіслана довіреність, а оскільки його брат, на час оформлення правочину, перебував у зареєстрованому шлюбі (хоча він і не підтримував із дружиною шлюбні відносини, однак на момент оформлення договору він із Позивачем вважав її порядною людиною).

Зазначена довіреність від 08 червня 2016 року позивачем була отримана. В результаті, 28 липня 2016 року позивачем була придбана квартира АДРЕСА_1 .

За договором, посвідченим державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Пінігіною Т.М., продавцем спірної квартири є ОСОБА_7 .

Оскільки позивач прагнув фактично придбати квартиру для себе, розрахунки за договором купівлі-продажу здійснював саме він. Між сторонами були узгоджені істотні умови продажу квартири, та він за неї розрахувався, а продавець, в свою чергу, сприймала саме позивача як дійсного (реального) покупця квартири. При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири волевиявлення продавця було направлено на завершення домовленості про продаж квартири саме позивачу, при формальному значенні і договорі купівлі-продажу титульним власником його брата.

У квітні 2019 року позивачу стало відомо, що 30 червня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме її та ОСОБА_2 . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.04.2019 року по справі № 520/7584/17 до спільного сумісного майна подружжя була віднесена і квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням суду Ленінського району м. Могильова Республіки Білорусь від 18.07.2017 року було встановлено, що з листопада 2015 року відповідачами спільне господарство не велося, що стало підставою для розірвання шлюбу.

Таким чином, спірна квартира була придбана саме в той час, 28.07.2016 року, коли відповідачі спільно не проживали, не вели спільного господарства, не несли спільних витрат, не купували майно для спільного користування, не брали участь у витратах на утримання спільного житла, його ремонт тощо, а також не перебували на території України і не мали наміру придбати квартиру для спільного проживання.

Верховний суд України у своїх постановах неодноразово висловлював правову позицію відносно того, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Згідно зі ст. 60 СК України, визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Такої ж думки додержується і Верховний Суд; так, у Постанові від 18.07.2019 року по справі № 442/2734/16-ц:

«Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час небуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки на момент придбання квартири, відповідачами спільне господарство фактично не велося, придбане відповідачами майно у цей час не є спільною сумісною власністю, оскільки було придбано не за спільною участю подружжя.

Тобто квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач вважає, що волевиявлення ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу не було спрямоване на отримання ним у власність квартири АДРЕСА_1 і правочин не був спрямований настання правових наслідків для нього як покупця, оскільки всі обов`язки покупця за цим договором він особисто фактично не виконав, а їх виконав саме позивач знайшов квартиру, обрав її, домовився про ціну, оплатив її вартість з власних коштів своєї сім`ї, за згодою своєї дружини.

Пунктом 1.1. договору передбачено, що Продавець ( ОСОБА_7 ) продає та передає майно у власність, а ОСОБА_2 купує та приймає майно у власність, і сплачує за нього визначену цим договором грошову суму.

Відповідно до п. 2.1. вищезазначеного договору ціна нерухомого майна, що купується Покупцем за цим договором, становить 146 816,15 гривень, які Продавець отримала у готівковій формі від Позивача до підписання цього договору.

Згідно ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Квартиру АДРЕСА_1 , позивач придбав за особисті кошти та з метою власного в ній проживання, при цьому зазначеній договір купівлі-продажу від 28.07.2016 року, де покупцем зазначений ОСОБА_2 не був спрямований на настання юридичних наслідків саме для нього.

Позивач прагнув фактично придбати квартиру для себе, розрахунки за договором купівлі-продажу здійснював саме він. Крім цього, саме позивач оговорював із продавцем істотні умови договору купівлі-продажу квартири.

Оригінал договору купівлі-продажу знаходиться саме у Позивача. Банківських переводів грошей, відповідачами не здійснювалося. Таким чином, саме позивач на власні гроші купив це майно (оспорювану квартиру).

Виходячи з наведеного, саме Позивач є фактичним покупцем за договором купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 . оскільки правочин не був спрямований на настання правових наслідків для відповідача 1, як покупця, так як обов`язки покупця за цим договором він особисто фактично не виконав, а їх виконала інша особа, а саме позивач у справі.

Позивач у судовому засіданні надав пояснення у якості свідка, просив задовольнити позовні вимоги.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги та підтвердив позицію позивача.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася.

Київським районним судом м. Одеси було здійснено компетентному суду Республіки Білорусь судове доручення для допиту відповідачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та вручення їй копії позовної заяви та доданих до неї документів, повідомлення про день судового розгляду справи та про допит у якості відповідача.

Як випливає з відповіді Ленінського районного суду м. Могильова, відповідачка ОСОБА_3 про час і місце розгляду справи була сповіщена належним чином, причина неявки суду невідома.

Вислухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 22.10.2020 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року в частині: 1) стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 половини грошових активів, які знаходяться на банківських вкладах у загальному розмірі - 245 000 грн. 00 кой,; 2) визначення спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 ; 3) відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю квартири АДРЕСА_1 - скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у сумі - 125 000 грн. 00 коп..

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про визнання спільним сумісним майном подружжя квартири АДРЕСА_4 та її поділ - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про визнання квартирі особистою приватною власністю - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 .

В решті рішення: залишено без змін.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.11.2020 року ОСОБА_2 належить квартира за адресою: АДРЕСА_5 .

Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні.

Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права..."

Ст. 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ч. 1, ч. 5 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 217 ЦПК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 1 ст. 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

За ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року надано роз`яснення, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як Фіктивний.

В постанові від 21.01.2015 року за №6-197цс14, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, Верховний Суд України зробив висновок, щодо застосування ст. 234 Цивільного кодексу України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно,- задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрований 28.07.2016 року в реєстрі державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пінігіною Т.М., серія та номер: 6-1322, у частині визначення покупця; перевести права та обов`язки покупця на ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , якого визнати покупцем за вказаним договором.

Визнати право власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

Дане рішення є підставою для припинення права власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (згідно договору купівлі-продажу, серія та номер: 6-1322, виданого 28.07.2016, видавник: Третя одеська державна нотаріальна контора), та реєстрації права власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Київського районного суду м. Одеси протягом 30 днів з дати складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду буде складено у строк до 12 грудня 2020 року включно.

Суддя Коваленко О. Б.