Справа № 463/5506/19 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/110/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Приколоти Т.І.
секретаря: Бадівської О.О.
за участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним втручання у приватне листування та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИЛА:
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання протиправним втручання у приватне листування та стягнення моральної шкоди.
Позов мотивує тим, що на поштову адресу Львівського прикордонного загону для фізичної особи ОСОБА_1 від Хмельницької обласної державної адміністрації надійшов конверт, в якому знаходився лист від 25.07.2016 за №02/1-3404, який був самостійно відкритий посадовими особами служби діловодства ВЧ НОМЕР_1 та згодом переданий позивачу. Зміст вказаного листа не містив в собі службову інформацію, а лише інформацію особистого змісту, що стосується лише позивача та являвся відповіддю на його звернення. Вважає, що дії посадових осіб служби діловодства не відповідають чинному законодавству та є свавільними. Вказаними діями позивачу заподіяно моральну шкоду, що виразилась у душевних стражданнях, порушенні спокою, життєвих стосунків з оточуючими, поява головного болю та порушення сну.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним втручання у приватне листування та стягнення моральної шкоди відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Вказує на те, що Типову інструкції з діловодства і центральних органах виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1242 та зокрема п. 150 цієї інструкції не є достатнім докази правомірності дій посадових осіб у розкритті ними конверту адресованого для ОСОБА_1 , тобто втручання у приватне листування, та що ця норма не має імперативного значення над ст. 31, ст.32 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини, які гарантують захист від втручання в особисте і сімейне життя та таємницю кореспонденції. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, вказуючи на те, що відповідач не здійснював протиправних дій щодо розкриття поштового конверту на ім`я ОСОБА_1 , тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову (а.с.81-84).
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.
Представник військової частини НОМЕР_1 (Львівський прикордонний загін) Катревич Н.А. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, з мотивів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.
Судом установлено, що на поштову адресу Львівського прикордонного загону для фізичної особи ОСОБА_1 від Хмельницької обласної державної адміністрації надійшов конверт, в якому знаходився лист від 25.07.2016 за №02/1-3404. Вказаний лист був самостійно відкритий посадовими особами служби діловодства ВЧ НОМЕР_1 та згодом переданий позивачу.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог п. 150 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 №1242 (чинної на момент спірних правовідносин, та яка втратила чинність 07.03.2018) у службі діловодства розкриваються всі конверти, за винятком тих, що мають напис "особисто", проте при розгляді справи встановлено, що відмітки «особисто» на конверті зазначено не було, що не заперечив представник позивача. Крім того, позивачем суду не було надано копії чи оригіналу конверту, який би підтвердив наявність на конверті інформації особисто для позивача.
З таким висновком суду повністю погодитися не можна.
Відповідно до витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських форсувань військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 , який проходив службу у Львівському прикордонному загоні, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка 17.07.1997 була ратифікована Україною і є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з статтею 31 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про поштовий зв`язок» адресат (одержувач) - юридична або фізична особа, якій адресується поштове відправлення, телеграфне чи інше повідомлення.
Відповідно до п. 42 Правил надання послуг поштового зв`язку, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 на поштовому відправленні, поштовому переказі зазначається найменування адресата: для фізичних осіб - прізвище, ім`я та по батькові (у називному відмінку), для юридичних осіб - повне найменування підприємства, установи, організації, а також якщо відомо посада, ім`я та прізвище адресата. На простих та рекомендованих поштових картках, листах і бандеролях (крім тих, що адресуються до запитання) може бути зазначено лише прізвище та ініціали або ім`я та прізвище адресата. На поштових відправленнях, адресованих до населених пунктів, які не мають вулиць і нумерації будинків, прізвище, ім`я та по батькові адресата зазначаються повністю.
Як убачається з матеріалів справи, лист, який надійшов від Департаменту екології та природних ресурсів Хмельницької обласної державної адміністрації № 02/1-3404 від 25.07.2016 (а.с.4), адресований саме гр. ОСОБА_1 , а не юридичній особі - військовій частині НОМЕР_1 , та зазначена адреса: АДРЕСА_1 , яка є місцем реєстрації позивача.
Як ствердив позивач, зазначений лист йому було передано відповідачем без конверта, у зв`язку з чим він позбавлений можливості надати такий суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано копії чи оригіналу конверту, який би підтвердив наявність на конверті інформації особисто для позивача, при цьому , не взяв до уваги, що відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту передачі конверта позивачу.
Таким чином, суд першої інстанції вищевказаних положень закону та обставин справи не врахував, доводів позову ОСОБА_1 належним чином не перевірив, прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про визнання протиправним втручання у приватне листування позивача.
Крім того, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий суд не звернув увагу, що Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, нагадує, що відкриття листа само по собі достатньо для становлення втручання у право заявника на повагу до кореспонденції (див. рішення у справі «Нарінен проти Фінляндії» (Narinen v. Finland), N45027/98, п.32, від 1 червня 2004 року). Беручи до уваги те, що національні суди підтвердили, що відкриття державними органами листів, адресованих заявникам, дійсно мало місце, Суд має встановити, чи відповідало таке втручання у права заявників вимогам пункту 2 статті 8 Конвенції (995 004), а саме, чи було воно «Згідно із законом», чи переслідувало законну мету та чи було необхідним у демократичному суспільстві з метою досягнення цієї мети (рішення у справі «Валасінас проти Литви» (Valasinas v. Lithuania), №44558/98, п.128, ЄСПЛ 2001-УІІІ) (рішення у справі «Михайлюк та Петров проти України» № 11932/02, п.24).
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини завдавача шкоди.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди в сумі 500,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Отже, рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 376 ЦПК України, через порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, визнання протиправним втручання у приватне листування ОСОБА_1 з боку посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , що виразились у розкритті поштового конверта на ім`я ОСОБА_1 та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 500,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним втручання у приватне листування ОСОБА_1 з боку посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 , що виразились у розкритті поштового конверта на ім`я ОСОБА_1 .
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 500 грн у відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:20.11.2020

Головуючий

Судді