Справа № 352/1547/18
Провадження № 22-ц/4808/1261/20
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д. В.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду від 07 жовтня 2020 року у складі судді Гриньків Д.В., постановлену в м.Тисмениця, у справі за заявою ОСОБА_1 про винесення додаткової ухвали про накладення арешту на об`єкти нерухомо майна у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Перший український міжнародний банк", ТзОВ "Компанія "Рона", ОСОБА_2 про визнання заяви, договорів поруки та іпотеки недійсними, скасування запису про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про винесення додаткової ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на два поділені об`єкти: земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:0018, площею 1,3504 га, по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58 та на приміщення - адміністративно-виробничі будівлі, а саме адмінбудинок площею 1203,5 кв.м, виробничий цех площею 50,9 кв.м по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 07 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про винесення додаткової ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно повернуто заявнику.

Не погоджуючись із даною ухвалою ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що помилкове закриття провадження у даній справі та скасування заходів забезпечення позову судом першої інстанції стало причиною продажу належного їй майна та позбавило її права на мирне володіння приватною власністю. На думку апелянта ОСОБА_1 , у даній справі не доречно подавати заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, оскільки ухвалою Тисменицького районного суду від 29 серпня 2018 року частково задоволено її заяву та накладено арешт на спірне нерухоме майно, а ухвалою цього ж суду від 24 квітня 2020 року скасовано ухвалу Тисменицького районного суду від 20 березня 2019 року про скасування заходів забезпечення позову згідно ухвали від 29 серпня 2018 року. Апелянт вказує, що ухвала Тисменицького районного суду від 24 квітня 2020 року була постановлена через місяць після поділу нерухомого майна на два окремі об`єкти, який відбувся 30 березня 2020 року. А тому, забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відбулося до моменту продажу відповідного майна, однак по даний час виконавцями не було вчинено жодних дій, спрямованих на накладення арешту на нерухоме майно, відповідно до ухвали суду. Посилаючись на вищенаведене, а також на те, що ухвалу про забезпечення позову неможливо виконати, оскільки після закриття провадження у справі заходи забезпечення позову було скасовано, у зв`язку з чим 30 березня 2020 року даний об`єкт нерухомого майна був поділений на перереєстрований на інших власників, ОСОБА_1 просить оскаржену ухвалу скасувати, а справу направити для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляли, що не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 про постановлення додаткової ухвали про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена заява за своїм змістом є заявою про забезпечення позову і вона не відповідає вимогам статті 151 ЦПК України, зокрема у ній відсутня ціна позову, про забезпечення якого просить заявник, не зазначено наявність або відсутність пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення, а також не долучено документ про сплату судового збору. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у поданій заяві ОСОБА_1 просить постановити судове рішення у процесуальній формі, яка не передбачена нормами ЦПК України, оскільки нормами процесуального закону визначено виключно можливість ухвалення судом додаткового рішення у випадках, передбачених ст.270 ЦПК України. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про постановлення додаткової ухвали про накладення арешту на два поділені об`єкти: земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:0018, площею 1,3504 га, по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58 та на приміщення - адміністративно-виробничі будівлі, а саме адмінбудинок площею 1203,5 кв.м, виробничий цех площею 50,9 кв.м по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що постановлення додаткової ухвали про забезпечення позову нормами ЦПК України не передбачено, оскільки процесуальним законодавством встановлено можливість ухвалення судом лише додаткового рішення у випадках, передбачених ст.270 ЦПК України. До аналогічного висновку прийшов і суд першої інстанції, повертаючи заяву ОСОБА_1 .

Крім того апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що за своїм змістом подана ОСОБА_1 заява про постановлення додаткової ухвали про накладення арешту на нерухоме майно являється фактично заявою про забезпечення позову.

Статтею 151 ЦПК України визначені вимоги щодо форми та змісту заяви про забезпечення позову. Зокрема, зі змісту п.п. 5 та 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України вбачається, що заява про забезпечення позову повинна містити ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. Крім того, у відповідності до ч.5 ст. 151 ЦПК України до заяви про забезпечення позову додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Апеляційний суд констатує, що позивачем ОСОБА_1 даних вимог при подачі заяви про забезпечення позову дотримано не було.

Відповідно до частини дев`ятої статті 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи, що главою 10 розділу І «Забезпечення позову» ЦПК України не передбачена можливість залишення заяв про забезпечення позову без руху для усунення недоліків у разі, якщо вони не відповідають вимогам статті 151 ЦПК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про повернення заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 на підставі ч.9 ст. 153 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що у даній справі не доречно подавати заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно у зв`язку із тим, що ухвалою Тисменицького районного суду від 29 серпня 2018 року частково задоволено її заяву та вже накладено арешт на спірне нерухоме майно, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та заяви ОСОБА_1 , частина даного майна, а саме земельна ділянка площею 1,3504 га по АДРЕСА_1 , була поділена, а її частина площею 1,2083 га була виділена у власність ОСОБА_3 на підставі договору про поділ нерухомого майна, серія та номер 1159, виданий 14 квітня 2020 року.

Також апеляційний суд зауважує, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, про яке заявила ОСОБА_1 стосуватиметься іншої особи, у власності якої перебуває частина земельної ділянки, і яку не залучено до участі у справі. Також слід зазначити, що у разі накладення арешту чи заборони можуть бути порушені інтереси зазначених осіб.

Крім того, колегія суддів зауважує, що повернення заяви про забезпечення позову не є перешкодою для повторного звернення до суду з такою заявою.

Таким чином правильне застосовування судом першої інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а апеляційна скарга - необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 369, 374, 375; 381, 382, 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тисменицького районного суду від 07 жовтня 2020 року в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач Василишин Л.В.

Судді: Бойчук І.В.

Фединяк В.Д.