Номер провадження: 22-ц/813/6423/20
Номер справи місцевого суду: 522/6715/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кічмаренко С. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в інтересах обмежено дієздатної особи ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бежан Андрій В`ячеславович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року у складі судді Кічмаренко С.М.,

встановив:

У квітні 2016 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду в інтересах обмежено дієздатної особи ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 21.11.2015, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яким ОСОБА_3 передала в дар ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 , що в цілому складається з двох житлових кімнат житловою площею 32,3 кв.м., загальною площею 54,2 кв.м., із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року позов задоволено, договір дарування від 21.11.2015 визнано недійсним.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо правових наслідків правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. Показаннями свідків та поясненням третьої особи підтверджується, що померла ОСОБА_3 , укладаючи договір дарування з ОСОБА_4 , діяла вільно, на свій розсуд. Судом визнано встановленими обставини, які були недоведені, а саме укладення договору дарування на невигідних умовах для померлої та те, що ОСОБА_3 приймала коштовні медичні препарати та мала великі борги за комунальні послуги. Судом порушено розумні строки розгляду справи.

12.06.2020 Приморська районна адміністрація Одеської міської ради надала суду відзив на апеляційну скаргу в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

17.11.2020 від Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача.

Інші учасники справи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили.

Враховуючи, що сторони належним чином сповіщені про розгляд справи, апелянт свої доводи виклав в апеляційній скарзі, матеріали справи місять всі необхідні докази по справі, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09.12.2020.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір дарування укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для ОСОБА_3 умовах.

З вказаним висновком апеляційний суд погоджується враховуючи наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.02.2004 рішенням Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 визнано обмежено дієздатною особою.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.05.2004 піклувальником обмежено дієздатного ОСОБА_1 визнано його рідну сестру ОСОБА_3 .

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 06.07.2009, копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.06.2015, копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, ОСОБА_3 була власником квартири АДРЕСА_1 .

21.11.2015 ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В., передала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Так як піклувальник обмежено дієздатного ОСОБА_1 померла, на підставі ст. 65 ЦК України функції піклувальника здійснює Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" надано роз`яснення, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі N6-551цс16.

Встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 була пенсіонеркою. Її чоловік у грудні 2013 року помер, дітей не мала. Будь-якого іншого доходу чи то сторонньої матеріальної допомоги не отримувала.

Була піклувальником обмежено дієздатного брата ОСОБА_1 .

Квартира АДРЕСА_1 була єдиним житлом ОСОБА_3

ОСОБА_3 мала значні борги по оплаті комунальних послуг, про що в судовому засіданні зазначали свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

З березня 2015 ОСОБА_3 перебувала на обліку в КУ "Центр первинної медичної санітарної допомоги №14" та в КУ "Одеський обласний онкологічний диспансер" та у травні 2015 їй було діагностовано рак 4-го ступеня.

З медичної картки ОСОБА_3 вбачається, що остання приймала сильнодіючі знеболювальні медичні препарати, дія яких була направлена на знеболювання та зниження швидкості росту ракових клітин.

Як пояснив свідок ОСОБА_5 , з ОСОБА_3 він був знайомий з 2007 року. Інколи допомагав їй з придбанням ліків. ОСОБА_3 зверталася до нього з проханням допомогти їй з погашенням боргів та обіцяла подарувати йому квартиру. ОСОБА_5 також пояснив, що йому було відомо, що ОСОБА_3 обіцяла подарувати квартиру не тільки йому, що існувала певна черговість, кому вона планувала подарувати квартиру, та першим мав бути ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 пояснив, що був знайомий з ОСОБА_3 , яка була подругою його матері. ОСОБА_3 мала намір подарувати йому квартиру, однак останній відмовився, так як вважав, що буде неспроможний за станом свого здоров`я надавити їй допомогу. Знаючи про важкий матеріальний та фізичний стан ОСОБА_3 , ОСОБА_7 познайомив її зі своїм товаришем ОСОБА_2 .

Вказані обставини доводять, що у ОСОБА_3 були усі підстави відчувати тривогу та занепокоєність відносно себе та свого майна, зокрема щодо неспроможності погасити борги за комунальні послуги, що могло потягти за собою втрату єдиного житла та враховуючи наявність тяжкої хвороби, яка потребувала значних витрат, що є загальновідомим фактом.

Встановлено, що іншого житла у ОСОБА_3 не було, окрім існування негативних обставин у вигляд боргів та тяжкої хвороби інших мотивів для позбавлення права власності безоплатно на користь сторонніх осіб не встановлено, що робить обґрунтованими доводи про укладення угоди внаслідок збігу тяжких обставин.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для ОСОБА_3 умовах і що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, тому він підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України.

Та обставина, що між ОСОБА_3 та її братом ОСОБА_1 були складні та напружені відносини на суть вирішення даного спору не впливає, так як останній є інвалідом другої групи та з лютого 2004 року за рішенням суду визнаний обмежено дієздатним, піклувальником якого було призначено ОСОБА_3 .

Щодо посилання апелянта на тривалий час розгляду даної справи як на підставу скасування рішення суду апеляційний суд зазначає, що значна тривалість розгляду даної справи була зумовлена, в тому числі і зупиненням провадження у справі, яке в подальшому апеляційним судом скасовано та справу було направлено до суду першої інстанції для подальшого розгляду. Тривалість строку розгляду справи не може бути підставою скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 09.12.2020.

Головуючий:

Судді: