Постанова

Іменем України

08 грудня 2020 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/12719/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної іпотечної установи

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Писанця В.А.

від 18 жовтня 2019 року

у справі №757/37081/18-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Державної іпотечної установи

про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 посилаючись на те, що його з порушенням трудового законодавства звільнено з роботи з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, звернувся до суду з позовом до Державної іпотечної установи (далі - ДІУ, Установа), в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати наказ про звільнення ОСОБА_1 незаконним та поновити на рівнозначній посаді в Державній іпотечній установі, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з дати звільнення - 25.06.2018 до дня поновлення на роботі і стягнути недонараховану заробітну плату у вигляді надбавки за інтенсивність праці у розмірі 30% до посадового окладу в розмірі 12 270,40 грн.

Позов обґрунтовано тим, що роботодавець не виконав свого обов'язку та не запропонував йому наявні три вакантні посади в Установі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом неправильно встановлено обставини щодо посади, на яку було прийнято, а потім звільнено позивача. Зокрема, судом неправильно зазначено в рішенні, що ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установи, тоді як у позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що його прийнято на посаду заступника начальника цього відділу.

Зазначав, що на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України позивачу було вручено повідомлення від 24.04.2018 за 2 місяці про скорочення відділу та запропоновано переведення на вільну посаду головного юриста Відділу претензійно позовної роботи Юридичного управління, від якої ОСОБА_1 відмовився, а профспілковий комітет 12.06.2018 вирішив надати згоду на звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Також зазначив, що обов`язок ДІУ полягає в необхідності запропонувати працівнику, який підлягає скороченню, вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Посада заступника начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи Юридичного управління ДІУ, яка на думку позивача йому безпідставно не була запропонована, не є вакантною, оскільки працівник, який займає цю посаду, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. А посади заступника начальника Відділу примусового стягнення проблемних боргів та начальника Відділу примусового стягнення проблемних боргів ОСОБА_1 не пропонувалися, у зв`язку зі скороченням даних посад. Станом на момент звільнення позивача вказаних посад в ДІУ не існувало.

Суд дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення заробітної плати у вигляді надбавки за інтенсивність праці у розмірі 30% до посадового окладу, оскільки не врахував, що надбавка до заробітної плати є необов`язковою доплатою та призначається на підставі відповідного подання узгодженого з відповідною посадовою особою керівного складу ДІУ. Додав, що згідно колективного договору, виплата премій працівникам, які звільняються з роботи і місяць призначення премій, за рішенням голови правління може не проводитися.

Судом не взято до уваги, що позивач не довів та не обґрунтував, чому саме 30% від посадового окладу має становити надбавка за інтенсивність праці. Посадовий оклад виплачувався ОСОБА_1 в повному обсязі, тому твердження стосовно зменшення заробітної плати є безпідставними та необґрунтованими, що судом взагалі не досліджувалося.

За наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.10.2019 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив. В обґрунтування відзиву вказував, що в статті 49-2 КЗпП України не йде мова про обов`язок запропонувати працівникам, що звільняються саме вакантні посади, як помилково вважає відповідач, оскільки даною нормою передбачено надання працівникам, що скорочуються іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації. Вважав, що за таких обставин, відповідач у відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП України мав обов`язок запропонувати ОСОБА_1 посаду заступника начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи.

Щодо посад заступника начальника та начальника відділу примусового стягнення проблемних боргів твердження відповідача щодо скорочення даних посад є недостовірними, оскільки на час звільнення ОСОБА_1 штатний розпис ДІУ скорочувався лише в межах відділу по роботі з державними та правоохоронними органами, а інші відділи/посади не скорочувалися. На час перегляду справи в апеляційному суді відділ примусового стягнення проблемних боргів також наявний у структурі ДІУ. Додав, що у апеляційній скарзі не наведено жодної достовірної обставини, яка б не давала можливості зайняти ОСОБА_1 будь-яку з трьох вказаних вище посад.

В частині доводів апеляційної скарги щодо нарахування надбавки зазначив, що він мав право на надбавку, оскільки протягом роботи в установі у повному обсязі виконував покладені на нього посадові обов`язки та інші доручення, не допускав порушення трудової дисципліни, жодні стягнення не застосовувалися.

Поряд з цим, визнав, що суд першої інстанції допустив помилку та неправильно зазначив у рішенні посаду ОСОБА_1 , на яку його поновлено.

За вказаних обставин просив апеляційну скаргу задовольнити частково та скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.10.2019 в частині поновлення ОСОБА_1 , на посаді начальнику відділу по роботі з державними та правоохоронними органами і ухвалити в цій частині нове судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника цього відділу. В іншій частині просив рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача - Чалов А.О. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач вказував, що суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини справи та ухвалив рішення про поновлення позивача на посаді начальника відділу, тоді як позивач такої посади до звільнення не обіймав і таких вимог не пред`являв.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що 03 травня 2017 року ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установи, відповідно до наказу №54к від 26.04.2017.

Згідно наказу №133-к від 22.06.2018, ОСОБА_1 25 червня 2018 року звільнено із займаної посади заступника начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що позивач працював на посаді начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установи.

Встановивши обставини, що позивач обіймав посаду начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами та вважаючи, що звільнення з цієї посади відбулося з порушенням трудового законодавства, оскільки останньому не було запропоновано посади, яка була вакантною, у зв`язку з тим, що особа яка її обіймала перебувала у відпустці по догляду за дитиною, суд дійшов висновку про поновлення позивача на посаді начальника відділу.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установи та відповідно звільнено його з такої посади, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом неповно встановлено обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, є підставою для скасування рішення суду.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду.

Вирішуючи спір колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2018 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом №28з "Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису Державної іпотечної установи", яким зокрема, але не виключно ліквідовано відділ, в якому працював позивач.

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників ДІУ від 12.06.2018 профкомом вирішено надати згоду на звільнення з роботи ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як вже зазначалось вище, наказом №133-к від 22.06.2018 ОСОБА_1 25.06.2018 звільнено із займаної посади заступника начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями ч. 1 і ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за містом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Даний правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 10 вересня 2018 року по справі №487/6407/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була запропонована посада головного юриста Відділу претензійно-позовної роботи Юридичного управління ДІУ, від якої позивач відмовився (т. 1, а.с. 7).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що на момент його звільнення в ДІУ були вільні три рівнозначні вакантні посади, які йому не були запропоновані, а саме: заступник начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи, заступник начальника відділу примусового стягнення проблемних боргів та начальник відділу примусового стягнення проблемних боргів.

В свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що посади, про які вказує позивач у позовній заяві та які не були йому запропоновані, не були вакантними на день звільнення позивача.

Також, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач зазначив, що посада заступника начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи Юридичного управління ДІУ на момент звільнення позивача не була вакантною, оскільки працівник, який займав дану посаду перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Щодо посад заступника начальника та начальника Відділу примусового стягнення проблемних боргів вказав, що дані посади не були вакантними та не пропонувалися позивачу, у зв`язку із їх скороченням.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що до суду першої інстанції на підтвердження факту, що посада заступника начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи Юридичного управління ДІУ на момент звільнення позивача не була вакантною, оскільки працівник, який займав дану посаду перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідачем до відзиву на позовну заяву подано копію наказу №98к від 10.05.2018 про надання соціальної відпустки ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 154).

Позивач, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, що посади заступника начальника та начальника відділу примусового стягнення проблемних боргів також було скорочено подав до суду апеляційної інстанції витяг організаційної структури Державної іпотечної установи, затвердженої постановою Правління ДІУ №297/1 від 28.08.2020. З витягу вбачається, що дану організаційну структуру введено в дію з 01.09.2020 (т. 2, а.с. 71).

На спростування доводів позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмові докази, зокрема: Додаток до наказу №25-з від 16.04.2018 - Організаційна структура Державної іпотечної установи; доказ організаційної структури Державної іпотечної установи станом на 02.07.2018; Витяги зі штатно-посадової книги Державної іпотечної установи станом на 24.04.2018 та станом на 25.06.2018; копія листка непрацездатності від 15.05.2018 відносно ОСОБА_3 ; копії наказів від 22.11.2017 та від 10.05.2018 №306-в про надання соціальної відпустки ОСОБА_3 ; копії заяв ОСОБА_3 , від 02.06.2018 про переривання відпустки та від 26.06.2018 про відкликання заяви про переривання відпустки.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача Чалов А.О. пояснив, що ДІУ в суді першої інстанції була позбавлена права подати докази на підтвердження обставин, зазначених у відзиві на позовну заяву. Додав, що обставини, на які відповідач посилався в суді першої інстанції, та яким суд не надав жодного правового аналізу, зазначено і в апеляційній скарзі.

Враховуючи, що позивачем надано Витяг станом на 01.09.2020, а встановленню підлягають обставини наявності у відповідача вакантних посад з дня попередження про наступне вивільнення до дня звільнення, то для повного з'ясування обставин справи необхідно встановити факт наявності у відповідача вакантних посад в судовому засіданні.

Ураховуючи викладене, з метою повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також з урахуванням положень ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України, якими визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги; досліджує докази, які стосуються фактів, зазначених у апеляційній скарзі, колегією суддів прийнято подані відповідачем письмові докази та досліджено такі докази.

Згідно Витягу зі штатно-посадової книги станом на 24.04.2018 (день ознайомлення позивача про ліквідацію відділу та у зв`язку з цим майбутнє звільнення) посада заступника начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи, а також посада заступника начальника відділу примусового стягнення боргів не були вакантними (т. 2, а.с. 116). Станом на 24.04.2018 у Відділі з примусового стягнення проблемних боргів взагалі були відсутні вакантні посади, а у Відділі нормативно-правової та договірної роботи була вакантна посада - головний юрист, від якої, як вже зазначалось вище, позивач відмовився.

З даного Витягу також вбачається, що станом на 24.04.2018 посада начальника відділу примусового стягнення боргів, яка на думку позивача, на момент його звільнення, була вакантною, взагалі відсутня.

Згідно Витягу зі штатно-посадової книги станом на 25.06.2018, тобто на день звільнення позивача, посади: заступника начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи, начальника та заступника начальника відділу примусового стягнення боргів теж не були вакантними (т. 2, а.с. 117). З даного Витягу вбачається, що у Відділах нормативно-правової та договірної роботи і примусового стягнення боргів взагалі були відсутні будь-які вакантні посади. Також у Витягу відсутні відомості щодо наявності посад начальника та заступника начальника примусового стягнення боргів, які, на думку позивача, були вакантними на момент його звільнення.

З наведеного слідує, що у період з дня вручення позивачу повідомлення від 24.04.2018 про його майбутнє звільнення до дня звільнення (25.06.2018) посади: заступник начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи, заступник начальника відділу примусового стягнення проблемних боргів та начальник відділу примусового стягнення проблемних боргів, не були вакантними, а від посади головного юриста Відділу претензійно позовної роботи Юридичного управління ДІУ ОСОБА_1 відмовився.

До того ж, як вже зазначалось вище, станом на день звільнення позивача таких посад, як начальник та заступник начальника відділу примусового стягнення боргів не існувало, що підтверджується витягами зі штатно-посадової книги (т. 2, а.с. 116-117).

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що у зв`язку зі скороченням посад начальника та заступника начальника відділу примусового стягнення боргів дані посади і не пропонувалися ОСОБА_1 .

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що не скорочувалися посади начальника та заступника начальника відділу примусового стягнення боргів, що, на його думку, підтверджується роздруківкою організаційної структури ДІУ з офіційного сайту Установи в мережі Інтернет.

Інформація на яку посилається позивач станом на 01.09.2020, тобто після звільнення останнього 25.06.2018. Більш того, з даного документу лише вбачається, що в організаційній структурі ДІУ створено Відділ примусового стягнення боргів після його ліквідації у червін 2018 року.

Окрім того, щодо того чи була вільною, як вважає позивач, посада заступника начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган має пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Законодавцем визначено, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 10.03.2011 №78/06/186-11 роз`яснено, що посада жінки, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не є вакантною, і прийняття працівника на цю посаду можливе лише за строковим трудовим договором на період до виходу з відпустки по догляду за дитиною основного працівника.

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу №98к від 10.05.2018 про надання соціальної відпустки ОСОБА_3 останній, заступнику начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи Юридичного управління надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, згідно ст. 18 Закону України "Про відпустки", з 01 червня 2018 року по 13 лютого 2021 року включно (т. 1, а.с. 154).

Також, з матеріалів справи вбачається, що у період з 17.11.2017 по 14.05.2018 ОСОБА_3 перебувала на лікарняному (т. 2, а.с. 143).

Згідно наказу №306-в від 22.11.2017 ОСОБА_4 - заступнику начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи Юридичного управління надано відпустку в зв`язку з вагітністю та пологами, тривалістю 180 днів, з 17.11.2017 по 15.05.2018 (т. 2, а.с. 144).

З наведеного слідує, що посада заступника начальника відділу нормативно-правової та договірної роботи Юридичного управління на момент звільнення позивача не була вакантною.

Наведені обставини свідчать, що Державна іпотечна установа належно виконала вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України та запропонувала позивачу вакантну на підприємстві роботу, від якої останній відмовився.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем, як роботодавцем, було дотримано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника у разі скорочення штату працівників, тобто звільнення відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі, то наявні підстави і для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що узгоджується з положеннями ст. 235 КЗпП України.

Щодо вирішення судом спору в частині задоволення позовної вимоги про стягнення заробітної плати колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом, позовні вимоги про стягнення заробітної плати позивач обґрунтовував тим, що його трудові права було порушено внаслідок не донарахування заробітної плати, а саме йому виплачували заробітну плату без надбавки за інтенсивність праці у розмірі 30% до посадового окладу.

Відповідно до ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Згідно зі ст. 15 Закону «Про оплату праці» підприємства госпрозрахункової сфери (в тому числі комунальні) самостійно в колективному договорі встановлюють умови та розміри оплати праці працівників з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Статтею 7 Закону «Про колективні договори і угоди» встановлено, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їхньої компетенції, зокрема щодо оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати (окладів, тарифних ставок) та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо).

Відповідно до ст. 8 вищезазначеного Закону галузеві норми, зокрема щодо встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих груп і категорій працівників регулюються угодою на галузевому рівні.

Отже, умови встановлення і розміри доплат та надбавок підприємства визначають безпосередньо в колективному договорі.

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2016 між Адміністрацією Державної іпотечної установи та Первинною професійною спілкою працівників Державної іпотечної установи на 2017-2021 роки укладено Колективний договір (т. 1, а.с. 151-153).

Згідно п. 3.5. Колективного договору для матеріального стимулювання, підвищення мотивації до праці, за рішенням голови Правління можуть виплачуватися надбавки, в тому числі за інтенсивність праці.

Надбавки і доплати виплачуються за фактично відпрацьований час. Персональний розмір надбавок і доплат працівнику визначається Головою Правління на підставі подання керівника самостійного структурного підрозділу, узгодженого з відповідною посадовою особою керівного складу ДІУ, згідно з розподілом повноважень.

Таким чином, Голова Правління ДІУ має право на підставі відповідного подання встановити розмір надбавки працівнику за інтенсивність праці.

Матеріали справи не містять доказів, що у визначеному Колективним договором порядку ОСОБА_1 була встановлена надбавка за інтенсивність праці у розмірі 30% до посадового окладу.

Враховуючи те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги, відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір", відповідачем сплачено судовий збір в сумі 6 227,01 грн (т. 2, а.с. 11, 50).

Оскільки, суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу відповідача та дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", позивач звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 985,82 грн (щодо позовних вимог про визнання наказу незаконним та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір в частині вирішених позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, сплачений Державною іпотечною установою судовий збір в сумі 1241,19 грн компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Державної іпотечної установи (; місцезнаходження: м. Київ, бул. Лесі Українки, 34) судовий збір в сумі 4 985 (чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн 82 коп.

Компенсувати Державній іпотечній установі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір в сумі 1241 (одна тисяча двісті сорок одна) грн 19 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.І. Шкоріна