Справа № 300/678/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

за участі секретаря судових засідань Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Воловецького районного суду від 06 вересня 2019 року, ухвалене суддею Вотьканичем В.А.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», «БАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 20.01.2006 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі зазначеному в «Тарифах банку», що діють на дату нарахування та викладенні на банківському сайті. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку» складає між нею і банком Договір про надання банківських послуг. Згідно з умовами договору ОСОБА_1 повинна здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яке складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та інших витрат відповідно до умов договору.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 14.05.2019 в неї виникла заборгованість у розмірі 43 345,65 грн, яка складається з: 18 918,90 грн заборгованості за тілом кредиту; 8 628,92 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту; 12 757,56 грн нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 500 грн нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн штрафу (фіксована частина) і 2 040,27 грн штрафу (процентна складова), які позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь, а також судові витрати в розмірі 1 921 грн за сплату судового збору.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 6 вересня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВТАБАНК» до ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати покладено на позивача.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилався банк на те, що місцевим судом безпідставно застосовано за заявою відповідачки ОСОБА_1 позовну давність, оскільки така нею переривалася, принаймні 05.10.2018 шляхом сплати через термінал самообслуговування заборгованості в сумі 1 184 гривні, а отже, банком не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Апелянт уважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому її неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала і просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення представниці позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 20.01.2006 ОСОБА_1 заповнила заяву на отримання кредиту в ПАТ «ПриватБанк» (правонаступник АТ КБ «ПРИВАТБАНК») із кредитним лімітом у 2 200 грн, який неодноразово збільшувався, востаннє 20.10.2017 до 20 000 гривень (а.с. 15, 58).

Із довідки АТ КБ «ПРИВАТАБАНК» слідує, що ОСОБА_1 банком видавалися 4 кредитні картки, а саме: 20.01.2006 з терміном дії по січень 2013 року; 24.12.2012 по листопад 2016 року; 22.01.2013 по серпень 2016 року та 02.09.2016 по березень 2020 року (а. с. 57).

Згідно з розрахунком заборгованості за договором № б/н від 20.01.2006 у відповідачки ОСОБА_1 станом на 14.05.2019 виникла заборгованість у розмірі 43 345,65 грн, яка складається з: 18 918,90 грн заборгованості за тілом кредиту; 8 628,92 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту; 12 757,56 грн нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 500 грн нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн штрафу (фіксована частина) і 2 040,27 грн штрафу /процентна складова/ (а. с. 1-14).

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив із того, що банком пропущено строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом, про застосування якої у своїй письмовій заяві до суду просила відповідачка ОСОБА_1 .

Проте з таким висновком суду, колегія суддів у повній мірі погодитися не може з огляду на таке.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як убачається із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 20.01.2006 по 14.05.2019, нею неодноразово сплачувалися кошти по даному картковому рахунку, востаннє 5 жовтня 2018 року на суму 1 184 гривні (а. с. 63).

З позовом до суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося 12.08.2019, а отже, на переконання колегії суддів, банком загальний строк позовної давності в даному випадку не пропущено.

Згідно з частинами першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частин першої та другої ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг із Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Зважаючи на це, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ «ПРИВТАБАНК) в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20.01.2006) до моменту звернення до суду з вказаним позовом (12.08.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з Тарифів, Умов і Довідка не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на підтвердження права вимоги про стягнення з позичальниці, крім тіла кредиту, також і нарахованих відсотків, які банком в односторонньому порядку неодноразово збільшувалися, банк посилався на умови та правила надання банківських послуг і відповідну довідку.

Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви Умови та Правила, Довідка діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальницею кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а також порядок і підстави їх збільшення, оскільки підписана відповідачкою заява таких умов (про збільшення відсотків, зарахування не сплачених відсотків у тіло кредиту) не містить.

З огляду на це є відсутніми правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 нарахованих відсотків, штрафів та пені.

Дані правовідносини між Банком і ОСОБА_1 є споживчими, а відтак, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.

За наведених обставин, відсутні підстави вважати, що під час виникнення правовідносин із ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - АТ КБ «ПРИВАТБАНК) дотримало вимоги, передбачені ч.2 ст.11 Закону № 1023-XII (в редакції чинній станом на 20.01.2006) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів, зараховувати їх у тіло кредиту.

Зважаючи на те, що відповідачка активно користувалася кредитними коштами, що підтверджується наданими представницею позивача в суді апеляційної інстанції доказами, а саме: довідкою про видані ОСОБА_1 4-ох кредитних карток, випискою по картковому рахунку, згідно з яких кредитний ліміт їй неодноразово збільшувався, востаннє 20.10.2017 до 20 000 гривень, та ці кошти нею в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуто, про що свідчить додана до матеріалів справи виписка по її картковому рахунку, а також відсутність у матеріалах справи протилежного цим доводам банку щодо неповернення ОСОБА_1 кредиту, тому колегія суддів доходить переконання про обґрунтованість позову в частині стягнення з відповідачки на користь «Банку» 20 000 грн заборгованості по тілу кредиту.

При цьому апеляційний суд уважає, що через відсутність належної письмової домовленості сторін, безпідставними є вимоги Банку про стягнення з відповідачки заборгованості за простроченим тілом кредиту з підстав договірного погодження між сторонами того, що якщо на дату нарахування процентів ОСОБА_1 використала усю суму кредиту, розмір кредиту збільшується на розмір боргових зобов`язань за кредитом, яка мала місце на дату нарахування процентів.

Отже, на переконання колегії суддів, підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» тіло кредиту в розмірі 20 000 грн, у решті вимог слід відмовити через їх недоведеність.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_1 слід стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду від 06 вересня 2019 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 20.01.2006 у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2 215,87 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 21 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді