Номер провадження: 22-ц/813/741/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на боці відповідача ОСОБА_1

-про стягнення суми авансу,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА та АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ ) СТОРІН:

04.07.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа на боці відповідача ОСОБА_1 , про стягнення суми авансу у розмірі 34 500 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення та суму судового збору.

Зазначає, що 23 січня 2017 року між ним та ОСОБА_3 , інтереси котрого за дорученням від 30 жовтня 2013 року ВТМ №908063 представляв ОСОБА_1 укладено договір завдатку, згідно умов якого вони укладають договір купівлі-продажу за 89 500 долрів США квартири АДРЕСА_1 .

В день підписання договору сторони погодили відповідно до п.4, що він сплачує продавцю 2 500 доларів США та визначили графік по оплаті решти суми.

24 січня 2014 року ОСОБА_1 отримав від нього 30 000 доларів США в якості оплати за квартиру, а 24 січня 2014 року -2000 доларів США.

Посилаючись на те, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу сторонами не укладено, передані ним кошти просить повернути в тому ж розмірі з підстав ст.570 ЦК України.

В запереченнях на поовну заяву ОСОБА_4 просить залишити без задоволення позвні вимоги посилаючись на те, що він не отримував від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 34 500 доларів США та не являється належним відповідачем по справі.

Він не являвся власником на зазначену квартиру на час укладення попереднього договору так як вона є об`єктом інвестування. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі ресових прав на нерухоме майно 06.04.206 року, а до цього часу володів майновими правами.

У відповідь на відзив позивач просив задовольнити позовні вимоги з посиланням на ті ж обставини, що викладені в позовній заяві.

Зазначає, що відповідачем порушені договірні зобов`язання так як він не поспішав зареєструвати свою власність. Одночасно посилається на ст.237, 244 ЦК України та зазначає, що представництво ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 30 жовтня 2013 року ВТМ № 908063 діяв ОСОБА_1 , котрий ,відповідно до розписок, отримав грошові кошти. (а.с.63-65).

06.06.2018 року представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат В.А. Судейко подав письмові пояснення в котрих просив суд застосувати строк позовної двності з посиланням на те, що позивач зобов`язався провести повний розрахунок за вказану квартиру за договором у строк до 01.05.2014 року, проте виконати свої зобов`язання не зміг. До суду за захистом своїх прав звернувся 04.07.2017 року, поза межами трьох річного строку.

Крім того, посилається на те, що рішенням від 27.07.2016 року по справі за № 522/24514/15-ц позивачу ОСОБА_2 відмовлено в задоволені позовної заяви про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31.05.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2016 року скасовано, провадження по справі закрито(а .с.67-68).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на боці відповідача ОСОБА_1 , про стягнення суми авансу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 34 500 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 902 389 гривень 24 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 8 000 гривень( а.с.72-75).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси скасувати,ухвалити нове рішення.

Зазначає, що районний суд не аргументував та не надав чітку відповідь на заяву про застосування строку позовної давності. Посилається на конвенційні принципи щодо законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду скоєння правопорушення з посиланням на справи «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії».

Вказує, що районний суд безпідставно переоцінив правову природу Договору завдатку від 23.01.2014 року, оскільки спірний договір,договором авансу не являється.

Позивачем не надано доказів щодо отримання відповідачем коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 посилається на те, що клопотання про застосування строку позовної давності є хибним так як сторони не узгодили строк виконання зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу.

Крім того зазначає, нормам ст. ст.546, 548 ЦК України передбачено, що завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання.У разі коли сторони домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому ж розмірі, в якому вони надавались. Тому районний суд правомірно вирішив, що передана потенційним покупцем сума грошей була авансом.

Посилається на те, що матеріали справи містять письмові докази- власноручні розписки представника відповідача, щодо отримання коштів.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2018 року, без змін.

В судове засідання сторони не з`явилсь, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

До Одеського апеляійого суду представник позивача- адвокат Скорік Ю.Б. надала клопотання про відкладення справи у зв`язку з посиленням карантинних заходів.

Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 04.05.2020 № 343 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 Постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

На виконання Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" та відповідно до пункту 10 частини першої статті 152, частини п`ятої статті 153 Закону України "Про судоустрій і статус судів" Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 № 169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду.

Оскільки клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, призначеного на 26.11.2020, не містить викладу обставин, які б свідчили про неможливість позивача прийняти участь у судовому засіданні у зв`язку з запровадженням карантину особисто або із використанням власних технічних засобів поза приміщенням Одеського апеляційного суду, колегія суддів уважає, що відсутні підстави для відкладення розгляду справи за клопотанням позивача.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Із заяви вбачається, що причиною неявки до Одеського апеляційного суду є поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Колегія суддів не може визнати таку причину неявки в судове засідання поважною, відповідач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, тому зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України) колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Зазначена позиція відповідає й позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19).

В силу частини 2 статті 372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Відповідно до частини 5 ст.ст.268 ЦПК України, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

У зв`язку з цим та на підставі частини 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складання цього судового рішення є 02.12.2020 року.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла до наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Рішенням Приморського районного суду м. одеси від 27 липня 2016 року у задоволені заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 3-я особа- ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих коштів-відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду одеської області від 31.05.2017 року рішення приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2016 року скасовано, провадження по справі закрито у зв`язку з відмовою представника ОСОБА_2 від позову.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2019 року позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 3-я особа- ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Судом встановлено, що згідно довіреності від 30.10.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е.. ОСОБА_3 уповажив ОСОБА_1 на ведення переговорів, укладення попередніх договорів купівлі-продажу чи переуступки майнових прав на визначені об`єкти нерухомості, в тому числі квартири АДРЕСА_1 , а також укладати від його імені та в його інтересах попередні договори щодо продажу вказаного нерухомого майна чи переуступки майнових прав,визначаючи при цьому істотні умови самостійно та на власний розсуд, підготовки відповідної документації для здійснення продажу вказаного майна, одержання від його імені авансу в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу вказаного майна.

23.01.2014 року між позивачем та відповідачем, від імені якого діяв ОСОБА_1 укладено письмовий договір , за умовами якого відповідач продав, а позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,6 кв.м.

Дана квартира належить відповідачеві за договором купівлі-продажу майнових прав №Фр-22-30/5/1 від 11.02.2013 року.

У відповідності до п. 3 Договору, сторони визначили вартість квартири, яка еквівалентна сумі у розмірі 89 500 доларів США.

В момент підписання договору сторони погодили, що відповідно до п. 4, відповідач оплачує продавцю в день підписання завдаток, у розмірі суми еквівалентній 2 500 доларів США.

Також, відповідно до п. 5 Договору, сторони погодили графік по оплаті решти суми, яку визначили як вартість квартири.

Відповідно до розписки від 24 січня 2014 ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 30 жовтня 2013 року ВТМ № 908063 отримав від ОСОБА_2 суму у розмірі 30 000, 00 доларів США в якості оплати за квартиру, а відповідно до розписки від 24 січня 2014 у розмірі 2 000, 00 доларів США в якості оплати за цю ж квартиру( а.с.7,8,9).

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч.1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне.

По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом.

По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі.

По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом.

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладених в ухвалах Судової палати з цивільних справ від 26.02.2004, від 13.10.2005, а також від 21.06.2006 вбачається, що залишення завдатку особі, яка його одержала або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. Якщо ж сторони домовились укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались.

Колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем було передано ОСОБА_3 , від імені котрого діяв ОСОБА_1 ,грошові кошти у сумі 34 500 доларів США саме в якості авансу за продаж його квартири . Оскільки договір між сторонами не укладався, продаж не відбувся, відтак сума отриманого відповідачем авансу підлягає поверненню.

Посилання на те, що відповідач не є належним відповідачем по справі та кошти не отримував від ОСОБА_1 оцінюється критично з огляду на наступне.

Встановлено, що від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 30 жовтня 2013 року ВТМ № 908063 діяв ОСОБА_1 , котрого уповажено на ведення переговорів, укладення попередніх договорів купівлі-продажу чи переуступки майнових прав на визначені об`єкти нерухомості, в тому числі квартири АДРЕСА_1 , а також укладати від його імені та в його інтересах попередні договори щодо продажу вказаного нерухомого майна чи переуступки майнових прав,визначаючи при цьому істотні умови самостійно та на власний розсуд, підготовки відповідної документації для здійснення продажу вказаного майна, одержання від його імені авансу в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу вказаного майна.

В силу ст. 244 ЦКУ зазначає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відповідно до частини 1 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Довіреність від 30 жовтня 2013 року ВТМ № 908063 на момент підписання договору та отримання ОСОБА_1 грошових коштів була дійсною, не була відкликана або скасована, а тому районний суд прийшов до правомірного висновку ,що ОСОБА_1 діяв від імені ОСОБА_3 .

За таких обставин посилння на те, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем по справі не заслуговує на увагу.

Щодо застосування строку позвної давності:

Відповідно до письмового договору від 23 січня 2014 року сторони узгодили до 01.05.2014 року провести з продавцем повний розрахунок за придбання квартири. Договір купівлі-продажу не укладений.

За таких обставин,с удова колегія приходить до висновку, що фіксація остаточної дати розрахунку - 01.05.2014 року письмової домовленості про передачу авансу в рахунок придбання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 71,6 кв.м., без заключення договору в установленому законом нотаріальному порядку, сама по собі не свідчить про пропуск строку звернення до суду з позовом про стягнення авансу, так як договір купівлі-продажу сторони не уклали.

Посилання на те, що кошти ним не отримувались спростовується матеріалами справи, зокрема подачею ним позову про стягнення заборгованості, котрий ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2019 року залишено без розгляду.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367,368,374, 375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2018 року, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постановлено 02.12.2020 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

О.С.Комлева