ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/995/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря -Боднар Р.В.

та сторін -апелянта ОСОБА_1 та її адвоката Муж В.В.; заінтересованої особи ОСОБА_2 та його адвоката Парубія І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/16890/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Сташків Н.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , яка звертається у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про продовження строку дії обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2020 року ОСОБА_1 , яка виступає у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої сина ОСОБА_3 , звернулася в суд із заявою про продовження на шість місяців строку дії обмежувального припису, який видано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 квітня 2020 року у справі № 607/5796/20.

В обґрунтування заяви посилається на те, що ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, порушував термінові заборонні приписи органів Національної поліції. Викладене засвідчує про високу вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо неї, такі ризики є реальними, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис у вигляді заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з нею та сином ОСОБА_3 , вести листування, телефонні переговори з ними, контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, наближатися на визначену відстань до місця її проживання і роботи, місця проживання та навчання їх сина. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2020 року у справі № 607/5668/20 видано обмежувальний припис на строк шість місяців щодо ОСОБА_2 , яким заборонено йому перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , заборонено наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця спільного проживання та до місця навчання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , класична гімназія, заборонено в будь-який спосіб спілкуватися, вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Строк дії даного обмежувального припису закінчується 07 жовтня 2020 року. Додатковими підставами для продовження строку обмежувального припису є також те, що за фактом нанесення тілесних ушкоджень сину ОСОБА_3 проводиться дізнання Тернопільським відділом поліції. За фактом систематичного вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 проводиться судове слідство в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області. За фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 проводиться дізнання Тернопільським відділом поліції.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2020 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 , яка звертається у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про продовження строку дії обмежувального припису.

Судові витрати віднесені на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2020 року та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 про продовження строку дії обмежувального припису задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що за час дії обмежувального припису, встановленого судом, кривдник не мав можливості подальшого вчинення насильства у сім`ї, що вказує на те, що такий спосіб захисту постраждалих осіб є найбільш дієвим тимчасовим заходом щодо кривдника.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що додатковими підставами продовження строку дії обмежувального припису є ряд відкритих кримінальних проваджень, які свідчать про наявні загрози життю і здоров`ю постраждалих осіб.

Висновки суду першої інстанції про час вчинення кримінальних правопорушень та відсутність вироків судів про притягнення до кримінальної відповідальності кривдника, що стали підставою для відмови у продовженні обмежувального припису, не заслуговують на увагу, оскільки свідчать про наявність ризиків повторного домашнього насильства у сім`ї.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якій зазначив, що апеляційна скарга не вмотивована та не обґрунтована, не надано доказів які б свідчили про необхідність встановлення обмежувального припису, не наведено в чому помилився суд першої інстанції при оцінці доказів та не зазначено яких саме норм права не застосовано судом.

В суді першої інстанції позиція заявника і мотивація заяви та докази і обставини в точній мірі повторюються із мотивацією та доказами і обставинами, які були досліджені в справі № 607/5295/20. Так, суддею Тернопільського міськрайонного суду Грицай К.М. розглянуто адміністративну справу № 607/5295/20 з розгляду матеріалів Тернопільського відділу поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо начебто протиправних дій відносно ОСОБА_1 у справах № 607/5295/20, № 607/5296/20, № 607/5297/20, № 607/5299/20, № 607/5854/20, № 607/5853/20, № 607/5855/20 об`єднані в одне провадження. За наслідками розгляду винесено постанову від 29.09.2020 року про закриття адміністративних проваджень у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 протиправних діянь.

Ні поліцією, ні матеріалами адміністративних проваджень, ні начебто потерпілою ОСОБА_1 , ні самостійно судом не здобуто доказів та не встановлено порушень закону в діях ОСОБА_2 .

Тож, посилання на те, що він притягувався до адміністративної відповідальності як доказ того, що він начебто невиправний сімейний насильник не витримує критики.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Муж В.В. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній

ОСОБА_2 та його адвокат Парубій І.М. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не було надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків продовження вчинення насильства заінтересованою особою відносно неї та неповнолітньої дитини, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2020 року у справі № 607/5668/20 видано обмежувальний припис на строк шість місяців щодо ОСОБА_2 , яким заборонено йому перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , заборонено наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця спільного проживання та до місця навчання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , класична гімназія, заборонено в будь-який спосіб спілкуватися, вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Базовим нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила Сімейного Кодексу України.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-7 ЦПК України, про те, що за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що рішення про продовження обмежувального припису приймається на підставі оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Виходячи зі змісту вказаних норм, суди під час розгляду такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав стосовно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису чи продовження дії такого суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

Із заяви ОСОБА_1 яка є підтвердженою в апеляційній інстанції є те, що підставою для продовження ОСОБА_2 обмежувального припису строком ще на шість місяців є кримінальні провадження №0000411 від 11.02.2020 року про обвинувачення ОСОБА_2 у вчинені злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України за заподіяння сину тілесних ушкоджень 12 березня 2019 року та № 0002520 досудове розслідування в якому здійснюється після скасування постанови про закриття на підставі ухвали слідчого судді від 02 червня 2020 року, зареєстрованого ще 28 серпня 2019 року по фактах домашнього насильства відносно неї та сина.

В апеляційній інстанції встановлено, що обставини на які посилається ОСОБА_1 мали місце ще до видачі судом обмежувального припису від 08.04.2020 року.

Доказів про те, що ОСОБА_2 вчиняв будь-які насильницькі дії з 08 квітня по 07 жовтня 2020 року по відношенню до їх сина та ОСОБА_1 , матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції вірно прийшов до переконання щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо продовження обмежувального припису відносно ОСОБА_2 із-за відсутності ризиків настання насильства у майбутньому, оскільки апелянтом не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці чи дитини, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, жодного доказу на підтвердження того, що на час її звернення до суду із заявою про продовження дії обмежувального припису продовжувалось вчинення домашнього насильства.

В апеляційній інстанції встановлено, що колишнє подружжя ОСОБА_1 є співвласниками по 1/2 частині трикімнатної квартири по АДРЕСА_2 . Тобто зазначені заявником заходи обмежувального припису - це по суті вирішення житлового спору між ними із-за користування спірним житлом та справи про право власності.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дослідив усі зібрані по справі докази, надав їм належну правову оцінку, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими і зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України").

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2020 року - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак