Номер провадження: 22-ц/813/7018/20
Номер справи місцевого суду: 515/2093/18
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 515/2093/18

Номер провадження: 22-ц/813/7018/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

- відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», поданою представником - Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Тимошенка С.В. 27 березня 2020 року,

встановив:

У грудні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № SAMDN4534 від 16.05.2007 року (далі - Кредитний договір) станом на 15.11.2018 року в загальному розмірі - 117 021,31 грн., яка складається з: - заборгованість за кредитом - 101 021,31 грн.; - заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі - 16 000,00 грн..

Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно укладеного між сторонами вищезазначеного кредитного договору Банк зобов`язався надати відповідачці кредит у сумі - 126 844,00 грн., строком до - 15.05.2014 року. Відповідачка у свою чергу прийняла на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Погашення кредиту повинно відбуватися щомісяця. Відповідачка повинна надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості по кредиту, за відсотками, комісією, а також інші витрати Банку згідно кредитного договору.

Банк свої обов`язки за кредитним договором виконав у повному обсязі.

Відповідачка не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено у Розрахунку заборгованості.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 15.11.2018 року має заборгованість у загальному розмірі - 1 906 189,36 грн., яка складається з: - заборгованість за кредитом - 101 021,31 грн.; - заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі - 500 137,45 грн.; - заборгованість за пеню - 1 305 030,60 грн..

Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить - 117 021,31 грн., яка складається з: - заборгованість за кредитом - 101 021,31 грн.; - заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі - 16 000,00 грн. (а. с. 2 - 3 зворотна сторона).

Разом із позовом Банк надав суду заяву про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а. с. 18).

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 28.12.2018 року відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін (а. с. 26).

06.02.2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на позов Банку, в якому остання просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що згідно вищевказаного кредитного договору вона отримала кредит у сумі - 90 000,00 грн., зі сплатою відсотків у розмірі - 9,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту - 15.05.2014 року. З метою виконання зобов`язання за кредитним договором між його сторонами був укладений договір застави рухомого майна, а саме - належного їй на праві власності автомобіля «ВАЗ, 212300», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі - Автомобіль).

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.01.2013 року у справі № 2-836/1529/12, яке набрало законної сили 30.05.2013 року, позов Банку до неї було задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вилучено у неї та передано Банку предмет застави та звернуто стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля Банком з укладанням від її імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Під час примусового виконання рішення автомобіль було вилучено у неї. 25.02.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

У період примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави 15.09.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу було видано виконавчий напис на суму заборгованості у загальному розмірі - 101 021,31 грн., яка складається: - залишок заборгованості за кредитом - 101 021,31 грн.; - заборгованість по відсоткам - 195 654,01 грн.; - пеня - 511 738,12 грн.. Чинним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року вищевказаний напис приватного нотаріуса був визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, звернувши стягнення на предмет застави - автомобіль було автоматично погашена заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.

Одночасно 06.02.2019 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності. ОСОБА_1 у вказаній заяві посилається на те, що вищевказаним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню встановлено, що стягнення було проведено за 8 років 3 місяці 15 днів (з 16.05.2007 року по 31.08.2015 року), тобто поза межами 3-річного строку. Вона з 2013 року - часу звернення стягнення на автомобіль будь-яких платежів з погашення боргу не здійснювала. З урахуванням викладеного Банк звернувся у грудні місяці 2018 року про стягнення заборгованості станом на 15.11.2018 року з пропуском строку позовної давності (а. с. 26 - 35).

01.03.2019 року до суду першої інстанції надійшла відповідь Банку на відзив, в якому останній вказує, що Банком вживаються усі необхідні заходи для реалізації майна, але у зв`язку з ухиленням відповідачки від виконання умов кредитного договору заборгованість тільки зростає. Зобов`язання відповідачки з повернення тіла кредиту та сплати процентів залишилися дійсними і підлягають судовому захисту. Винесене раніше рішення суду про звернення стягнення на предмет відповідачку відповідальності за взяті зобов`язання за кредитним договором. Оскільки кредитний договір є чинним та продовжує свою дію, строк позовної давності Банком дотримано при зверненні до суду, позовні вимоги Банку підлягають задоволенню у повному обсязі (а. с. 55 - 56 зворотна сторона).

05.12.2019 року до суду першої інстанції надійшли письмові пояснення проти позовної заяви адвоката Паюл Т.І., діючої від імені ОСОБА_1 , в який остання додатково звертає увагу на те, що Банк нараховує заборгованість поза межами строку дії договору, а саме - станом на 15.11.2018 року, у той час як строк дії договору закінчився - 15.05.2014 року. Крім того, зазначає, що Банк звернувся до суду з позовом - 28.11.2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, який закінчився - 15.05.2017 року (а. с. 98 - 102).

13.02.2020 року до суду першої інстанції надійшло клопотання Банку про розгляд справи за відсутності його представника (а. с. 121).

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.02.2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду з повідомленням учасників справи на 27.03.2020 року.

25.03.2020 року до суду першої інстанції надійшло клопотання Банку про розгляд справи за відсутності його представника (а. с. 127).

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 27.03.2020 року в задоволенні вищезазначеного позову Банку відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 16.05.2007 року між Банком та відповідачкою укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит терміном - до 15.05.2014 року, в сумі - 126 844 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом.

В забезпечення виконання позичальницею обов`язків за вищевказаним кредитним договором 16.05.2007 року між Банком та відповідачкою було укладено договір застави, за яким відповідачка передала в заставу Банку належний їй на праві власності автомобіль «ВАЗ-21230».

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.01.2013 року (а. с. 38) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SAMDN4534 від 16.05.2007 р. в сумі - 357 916,16 грн. вилучено у відповідачки та передано в заклад Банку предмет застави - автомобіль «ВАЗ-21230», комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Звернуто стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля Банком з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень та отриманням дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вищевказаного автомобілю з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також з наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобілю з обліку в органах в ДАІ України (а. с. 38 - 39).

25.02.2016 року державним виконавцем Татарбунарського районного відділу ДВС ГТУЮ Одеської області Барбінягрою В.В. на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним і повним виконанням рішення Татарбунарського районного суду за виконавчим листом № 836/1529/12, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року (а. с. 40 -42) визнано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4975 від 15.09.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі - 808 413,44 грн. на користь Банку за кредитним договором № SAMDN4534 від 16.05.2007 року, таким, що не підлягає виконанню та скасовано його.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.08.2016 року (а. с. 43) відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Банку на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2016 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., відділ ДВС Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та його скасування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року (а. с. 44 - 45) касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01.08.2016 року залишено без змін.

Разом з тим, автомобіль як предмет забезпечення виконання кредитних зобов`язань реалізовано і від його продажу сума зарахована в рахунок погашення боргу.

Банк скористався правом вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, а також сплати процентів, належних йому, відповідно до ст. 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями Банк на власний розсуд змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, періодичність платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та пені.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем нарахована заборгованість за зобов`язаннями за договором, простроченими та поточними, внаслідок чого кредитор просив суд про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 в сумі - 117 021,31 грн., яка складається з заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в сумі - 101 021,31 грн. та заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі - 16 000,00 грн. (а. с. 4).

Що стосується вказаної заборгованості, нарахованої Банком після зміни строку виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції зазначив, що згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконує належним чином, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, тому строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

У разі незадоволення вимог кредитора за рішенням суду основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Пред`явивши у грудні 2018 р. позов до ОСОБА_1 про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також процентів та пені, відповідно до ст. 1050 ЦК України, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, а відтак його право нараховувати передбачені договором проценти, пеню та комісію припинилося.

Таким чином, після задоволення вимог кредитора про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, вимоги кредитора про стягнення процентів, комісії та пені на підставі умов договору є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Твердження представників позивача про те, що заборгованість за договором не погашена і тому зобов`язання не припинено, не заслуговують на увагу, оскільки з поданням позову, який є нічим іншим як вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором та штрафних санкцій за наступний період.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 р. у справі № 564/ 2199/15-ц звернуто увагу, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Банк розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таких вимог про стягнення коштів з передбачених ст. 625 ЦК України підстав Банк не заявив.

Що ж стосується заяви представників відповідачів про застосування строку позовної давності, як підстав відмови у задоволенні позовних вимог, то суд вказує на таке.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14). Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову і лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Оскільки, після звернення Банку до суду з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, яка стягнута за рішенням суду, кредитний договір припинив свою дію, а у позивача було відсутнє право нарахувати та стягувати з відповідача сум за кредитним договором, то до вимоги позивача про стягнення заборгованості станом на 15.11.2018 р. в сумі - 117 021,3 1грн. позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є безпідставними (а. с. 131 - 133 зворотна сторона).

Банк в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову Банку в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на помилковість висновку суду про те, що після звернення Банку до суду з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, яка стягнута рішенням суду, кредитний договір припинив свою дію, а тому відсутні підстави для нарахування та стягнення сум за кредитним договором. Рішення про звернення стягнення було виконано, але коштів, які надійшли від продажу автомобіля недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі. Тому, на підставі ст. 591 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про заставу» у Банку виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором (а. с. 139 - 141).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.06.2020 року відкрито апеляційне провадження. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копія апеляційної скарги були направлені ОСОБА_1

ОСОБА_1 отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги. Правом надання відзиву не скористалася. Відзив від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (117 021,31 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

04.12.2020 року Одеським апеляційним судом було постановлено ухвалу про закінчення підготовки справи до апеляційного розгляду. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів вірно встановив обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову Банку за його безпідставністю.Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 626, 627, 628, 634, 638, 1048, 1049, 1054 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права, з огляду на наступне.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

16.05.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір № SAMDN4534 про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної кратки «АвтоРозстрочка» (а. с. 5 - 6).

16.05.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Додаткова угода № 2 до Договору № SAMDN4534 про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної кратки «АвтоРозстрочка» від 16.05.2007 року, згідно якого ОСОБА_1 . Банк надає клієнту кредитний ліміт в сумі - 101 464,00 грн. на строк - до 15.05.2014 року, виключно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії на слідуючи цілі: - 90 000,00 грн. - на придбання автомобіля; - 7 200,00 грн. - винагорода за надання фінансового інструменту; - 34,00 грн. - оплата за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень; - 4 230,00 грн. - оплата страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі - 0,75% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом з розрахунку 360 днів на рік, та щомісячно у розмірі - 0,5% від суми виданого кредитного ліміту (п. 1.1.). Погашення заборгованості здійснюється щомісячно з «01» по «20» число кожного місяця шляхом внесення на картковий рахунок коштів в сумі - 2 181,48 грн. (п. 1.2.). В забезпечення виконання зобов`язань за угодою клієнт передав в заставу автомобіль «ВАЗ», заставною вартістю - 90 000,00 грн., який залишається у володінні та користування Клієнта (п. п. 6., 7., 9.). Пунктом 37 передбачено, що у разі, коли суми, отриманої від продажу предмета застави недостатньо для повного задоволення вимог Банку, останній має право отримати суму, яка не хватає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна клієнта, у першу чергу перед іншими кредиторами (а. с. 7 - 9 зворотна сторона).

Банк виконав свої обов`язки з надання кредиту. ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.01.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SAMDN4534 від 16.05.2007 р. в сумі - 357 916,16 грн. вилучено у відповідачки та передано в заклад Банку предмет застави - автомобіль «ВАЗ-21230», комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Звернуто стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля Банком з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень та отриманням дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вищевказаного автомобілю з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також з наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобілю з обліку в органах в ДАІ України (а. с. 38 - 39).

25.02.2016 року державним виконавцем Татарбунарського районного відділу ДВС ГТУЮ Одеської області Барбінягрою В.В. на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним і повним виконанням рішення Татарбунарського районного суду за виконавчим листом № 836/1529/12, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2016 року (а. с. 40 -42) визнано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4975 від 15.09.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі - 808 413,44 грн. на користь Банку за кредитним договором № SAMDN4534 від 16.05.2007 року, таким, що не підлягає виконанню та скасовано його.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.08.2016 року (а. с. 43) відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Банку на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.04.2016 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., відділ ДВС Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та його скасування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року (а. с. 44 - 45) касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01.08.2016 року залишено без змін.

Автомобіль як предмет забезпечення виконання кредитних зобов`язань реалізовано і від його продажу сума зарахована в рахунок погашення боргу.

Звернувшись попередньо до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним договором станом на 16.12.2012 року, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 97 552,88 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 117592,60 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 19 544,01 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 123 226,67 грн., що разом становить - 357 916,16 грн., Банк на власний розсуд змінив умови договору щодо строку виконання зобов`язання з повернення кредиту, сплаті процентів, пені та інших платежів.

07.12.2018 року Банк звернувся до суду з позовом по даній справі (а. с. 19).

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно із статями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст. 612 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

За правилами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Встановлено, що звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором станом на 16.12.2012 року, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 97 552,88 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 117592,60 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 19 544,01 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 123 226,67 грн., що разом становить - 357 916,16 грн., який був задоволений рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.01.2013 року, Банк на власний розсуд змінив умови кредитного договору щодо строку виконання зобов`язання з повернення кредиту, сплаті відсотків, пені тощо. Автомобіль було реалізовано, гроші від реалізації автомобіля були направлені на погашення боргу.

Разом з тим, у грудні 2018 року Банк знову звертається з позовом до суду, в якому посилаючись на положення кредитного договору, просить стягнути заборгованість вже станом на 15.11.2018 року в загальному розмірі - 117 021,31 грн., яка складається з: - заборгованість за кредитом - 101 021,31 грн. (у позові про звернення стягнення на предмет застави вказував - 97 552,88 грн.); - заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі - 16 000,00 грн..

Виходячи з вищевказаного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову. Банк у позові не посилається на те, що одержана від реалізації заставного автомобіля сума коштів не покриває вимоги заставодержателя. Стягувати договірні відсотки можна тільки в межах строку дії кредитного договору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень діючого процесуального законодавства тільки позивач визначає підстави та предмет позову (ст. ст. 43, 49 ЦПК України). Суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, в межах заявлений позовних нею вимог (ст. 13 ЦПК України). Разом з тим, Банк у позові по даній справі не робить жодного посилання на обставини щодо звернення стягнення за рішенням суду на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, недостатності суми коштів від реалізації заставного автомобіля для погашення заборгованості. Про вказані обставини Банк вказує тільки в апеляційній скарзі. Колегія суддів вважає, що вказане у даному абзаці має ознаки зловживання Банком своїми процесуальними правами (ст. 44 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги Банку про безпідставну відмову у стягненні заборгованості за кредитним договором не є такими, що мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції, вони є безпідставними.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної АТ КБ «ПРИВАТБАНК», поданої представником Криловою О.Л. , у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 274, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, - залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе