РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Кремінна

Справа № 414/2378/20

Провадження № 2/414/537/2020

Кремінський районний суд Луганської області у складі

головуючого судді Акулова Є.М.,

за участі секретаря судового засідання Дегтяренко Т.В.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з вказаним позовом, в якому вказує, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . За зазначеною адресою зареєстрована його колишня дружина, відповідач ОСОБА_2 , яка у вищевказаному будинку не проживає з 2017 року, її теперішнє місце мешкання невідоме. Добровільно зніматися з реєстрації відповідач не бажає, а тому позивач просить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з неї судовий збір на його користь.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, крім вимог про стягнення судового збору, від стягнення яких відмовився.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про визнання уточненого позову та про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За наявності визнання позову відповідачем суд вважає за можливе розглянути справу та постановити рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: будинок АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу садиби від 27.04.2006 року, Витягу з Державного реєстру правочинів, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.4,5,6,7).

На даний час у вказаному будинку залишається зареєстрованою відповідач ОСОБА_2 , про що свідчить довідка Виконавчого комітету Кремінської міської ради, Луганської області від 19.11.2020 року (а.с. 9).

Відповідачем визнано факт не проживання з 2017 року, за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачаєтьсязі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положеньчастин другої - п`ятої статті 13цього Кодексу.

Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положення ст.405 ЦК України мають посилання на те, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом зним, мають правона користуванняцим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, вказаними нормами, а саме частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

При цьому частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 , яка є колишньою дружиною позивача, зареєстрована на законних підставах у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , за вказаною адресою не мешкає з 2017 року, платежів не сплачує, особистого майна за зазначеною адресою немає, перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинить, а тому є всі підстави для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою як такої, що не мешкає більше одного року.

Позивач відмовився від стягнення судових витрат у справі.

На підставі викладеного, ст. ст. 16, 386, 391, 405 ЦК України,ст.ст.9,150,156 ЖК УРСР та керуючись ст.ст. 10,76,258,259,263-265,268,273,352,354,355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити повністю.

ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду в загальному порядку подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Є.М. Акулов