Постанова

Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 727/10498/17

провадження № 61-9793св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Чернівецька міська рада, ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Веретенком Євгеном Олександровичем , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 січня 2019 року у складі судді Смотрицького В. Г. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про скасування рішення органу місцевого самоврядування та припинення права власності.

Позов обґрунтований тим, що вона є власником 1/3 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 травня 2006 року.

ОСОБА_2 є власником 2/3 ідеальних часток цього будинку на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 грудня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 травня 2000 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 жовтня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено в позові до ОСОБА_1 про припинення її права власності на 1/3 частку в будинку та про визнання за ним права власності на цю частку.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 жовтня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову, припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 ідеальну частку житлового будинку, за ОСОБА_2 визнано право власності на цю частку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, залишено в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 є власником 1/3 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

У серпні 2017 року згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 серпня 2017 року № 94966328 ОСОБА_1 дізналася, що присадибна земельна ділянка під житловим будинком АДРЕСА_1 , 1/3 частка якого належить їй, безоплатно передана у приватну власність ОСОБА_2 в порядку приватизації.

ОСОБА_2 на підставі рішення апеляційної інстанції зареєстрував за собою право власності на належну їй 1/3 частку будинку і, ставши єдиним власником усього будинку, звернувся до Чернівецької міської ради із заявою про приватизацію присадибної земельної ділянки під житловим будинком.

Рішенням Чернівецької міської ради 8 сесії VIІ скликання від 05 липня 2016 року № 295 ОСОБА_2 безоплатно передано у приватну власність присадибну земельну ділянку загальною площею 0,100 га, кадастровий номер :13:004:1141, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

21 липня 2016 року державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав Чернівецької міської ради вніс запис про право власності № 15629276 за ОСОБА_2 на земельну ділянку.

Рішення Чернівецької міської ради є незаконним, оскільки підставою для передачі відповідачу земельної ділянки у приватну власність була його заява та правовстановлюючі документи на житловий будинок, що розміщений на цій земельній ділянці, однак відповідач не є власником всього будинку, тому правові підстави для надання ОСОБА_2 земельної ділянки у приватну власність відсутні.

Спірна земельна ділянка не могла передаватись у приватну власність відповідачу, оскільки житловий будинок перебуває у спільній власності сторін.

ОСОБА_2 отримав земельну ділянку у приватну власність незаконно, чим порушив її право на набуття присадибної земельної ділянки у спільну власність.

Позивач просила суд визнати протиправним та скасувати рішення Чернівецької міської ради 8 сесії VIІ скликання від 05 липня 2016 року № 295 «Про розгляд звернень фізичних осіб щодо передачі безоплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок, надання дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок, затвердження проектів їх відведення, визнання такими, що втратили чинність, та внесення змін до окремих пунктів рішень з цих питань» в частині безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :13:004:1141, що знаходиться на АДРЕСА_1 , припинити право власності ОСОБА_2 на земельні ділянку на АДРЕСА_1 площею 0,100 га кадастровий номер :13:004:1141 та скасувати державну реєстрацію.

Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 06 листопада 2018 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 січня 2019 року клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі задоволено частково. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 0,100 га, кадастровий номер :13:004:1141 та скасування державної реєстрації. В іншій частині клопотання відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 січня 2019 року, яке залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Чернівецької міської ради VIІ скликання від 05 липня 2016 року № 295 «Про розгляд звернень фізичних осіб щодо передачі безоплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок, надання дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок, затвердження проектів їх відведення, визнання такими, що втратили чинність, та внесення змін до окремих пунктів рішень з цих питань» в частині безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :13:004:1141, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Задовольнивши позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керуючись частиною другою статті 89, пунктом а) частини третьої статті 116, частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України, виходив з того, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 перебуває у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як співвласників житлового будинку. Безоплатне передання всієї земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у власність лише ОСОБА_2 порушує права ОСОБА_1 як власника 1/3 частки буд. АДРЕСА_1 та землекористувача на приватизацію частини земельної ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_2 через адвоката Веретенка Є. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 січня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди застосували правові норми, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції не навів мотивів того, у чому саме полягало порушення рішенням 8 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 05 липня 2016 року № 295 права ОСОБА_1 , оскільки на момент прийняття цього рішення вона не була співвласником житлового будинку.

Суди не надали правову оцінку, що ОСОБА_1 обрала неправильний спосіб захисту порушених прав, оскільки рішення 8 сесії VIIскликання Чернівецької міської ради від 05 липня 2016 року № 295 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, яке закінчує свою дію фактом його виконання, здійснено поділ земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 рішенням 8 сесії VIIскликання Чернівецької міської ради від 05 липня 2016 року № 295.

Відповідач, як власник земельної ділянки, прийняв рішення про поділ земельної ділянки кадастровий номер :13:004:1141, тому відомості про сформовану земельну ділянку з кадастровим номером :13:004:1141 видалено із державного земельного кадастру. Визнання рішення 8 сесії VIIскликання Чернівецької міської ради від 05 липня 2016 року № 295 в частині передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на АДРЕСА_1 протиправним та його скасування не відновить порушене право ОСОБА_1 як користувача земельної ділянки, тому обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, поданий через адвоката Байцара І. Б., мотивований тим, що оскаржувані рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 04 лютого 2016 року скасовано, залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 жовтня 2015 року, тому ОСОБА_1 залишилась власником 1/3 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач є власником 1/3 частини будинку на АДРЕСА_1 . Відповідач, приватизувавши земельну ділянку за адресою цього будинку, встановив огорожу та запірні пристрої, що створюють позивачу перешкоди в доступі до земельної ділянки та будинку.

Задовольнивши позов, суди обґрунтовано застосували до спірних правовідносин статті 89, 120 ЗК України, оскільки з моменту набуття позивачем права власності на 1/3 частину будинку, до неї перейшло право на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок. Тому ця земельна ділянка не може перебувати в одноосібній приватній власності відповідача.

Позивач обрала належний спосіб захисту порушеного права шляхом визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, що передбачено частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частиною другою статті 21 ЦК України, частиною першою статті 393 ЦК України та частиною третьою статті 152 ЗК України.

Скасування оскаржуваного рішення дозволить ОСОБА_1 реалізувати гарантоване законом право на безоплатне отримання у власність шляхом приватизації частини земельної ділянки, розташованої під будинком, 1/3 частина якого належить їй.

З урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 363/2449/14-а, предметом цього спору є оскарження дій міської ради як власника землі щодо реалізації правомочності розпорядження, а саме: передачі спірної земельної ділянки відповідачу у його особисту приватну власність, тому така позовна вимога може бути предметом самостійного позову.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у травні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником 1/3 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 травня 2006 року.

ОСОБА_2 є власником 2/3 ідеальних часток цього будинку на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 грудня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 травня 2000 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 жовтня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено в позові до ОСОБА_1 про припинення її права власності на 1/3 частку в будинку та про визнання за ним права власності на цю частку.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 22 жовтня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову, припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 ідеальну частку житлового будинку, за ОСОБА_2 визнано право власності на цю частку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, залишено в силі рішення суду першої інстанції.

Рішенням Чернівецької міської ради 8 сесії VIIскликання від 05 липня 2016 року № 295 «Про розгляд звернень фізичних осіб щодо передачі безоплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок, надання дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок, затвердження проектів їх відведення, визнання такими, що втратили чинність, та внесення змін до окремих пунктів рішень з цих питань» ОСОБА_2 на підставі його заяви, зареєстрованої 16 травня 2016 року, свідоцтва про право власності на житло від 07 червня 1996 року, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 квітня 2016 року, рішення міського виконавчого комітету від 14 червня 1954 року № 679 передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :13:004:1141, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 серпня 2017 року № 94966328, земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,100 га, кадастровий номер :13:004:1141, що знаходиться на АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , яке він зареєстрував 21 липня 2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські, районні та обласні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань щодо врегулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських ради, які вирішується виключно на їх пленарних засіданнях.

Відповідно до пунктів а, б) частини першої статті 12 ЗК України (тут і далі в редакції на час передання земельної ділянки) розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК Українидо особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Верховний Суд аналізуючи статтю 120 ЗК України виходить з того, що є підстави для переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обгрунтованого висновку, що у зв`язку з набуттям ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування, нею також набуто право користування земельною ділянкою, на якій розміщений житловий будинок.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (пункт а частини третьої статті 116 ЗК України).

Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, діє принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 445/297/17, провадження № 61-656св17.

Відповідно до пункту в) частини другої статті 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом (частини третя та четверта статті 89 ЗК України).

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 ЗК України).

Суди дійшли обгрунтованого висновку, що оскільки позивач є співвласником житлового будинку, що розташований на спірній земельній ділянці, то ця присадибна земельна ділянка не може бути передана виключно у власність відповідача.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, що позивач обрала неналежний спосіб захисту цивільного права з огляду на таке.

Відповідно до частини перщої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18,від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частини перша, друга статті 152 ЗК України).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Згідно з пунктом г частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17, провадження № 12-89гс18 дійшла висновку про те, що розгляд позову про визнання спірного рішення ради недійсним без заявлення вимоги про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі зазначеного рішення щодо права користування земельною ділянкою, вплине на законність таких документів та відновить порушені права для користувачів спірної земельної ділянки.

Верховний Суд зауважує, що скасування оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування відновить правовий статус присадибної земельної ділянки у попередній стан та дозволить ОСОБА_1 реалізувати гарантоване їй законом право на безоплатне отримання у власність шляхом приватизації частини земельної ділянки, розташованої під будинком, 1/3 частина якого належить їй.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 в Україні не проживає, ні майном, ні земельною ділянкою не користується і не має наміру користуватись, оскільки відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгодиіз судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Верховний Суд звертає увагу, що у вступній частині постанови суду апеляційної інстанції від 09 квітня 2019 року помилково зазначено назву суду, який ухвалив постанову: «Апеляційний суд Чернівецької області» замість «Чернівецький апеляційний суд», що є опискою і не вплинуло на розгляд справи по суті.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Веретенком Євгеном Олександровичем , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 січня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко