ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 635/4190/19

провадження № 22-ц/818/5494/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 лютого 2020 року, постановлене суддею Бобко Т.В.,

встановив :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до зазначеного житла.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що відповідач є її зведеною сестрою по батьку ОСОБА_3 . ОСОБА_3 помер і після його смерті позивач прийняла спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 липня 2016 року на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , власником іншої 2/3 частини зазначеної квартири є відповідач. Разом з тим, у позивача з відповідачем склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим остання чинить перешкоди у проживанні позивача у спірній квартирі. Так, відповідач не проживає у спірній квартирі, однак зі слів сусідів надає її в оренду іншим особам та отримує орендну плату.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24.09.2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 03.02.2020 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що спірна квартира складається лише з однієї кімнати, з якої 2/3 частини належить саме відповідачу. Зазначає, що виділяти частки в натурі та робити розподіл є технічно неможливим, проживати разом з позивачем не має можливості, оскільки у позивача складний характер. Звертає увагу суду на те, що у позивача на утриманні є малолітні діти, але умови у спірній квартирі не є належними та не відповідають санітарним нормам, оскільки в даній квартирі немає опалення та гарячої води, що у зимовий період не дозволяє там проживати. Зазначає, що зверталася до позивача з проханням домовитися про розпорядок користування спільною власністю, але позивач на жодні компроміси не погоджується.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Поляковою Л.О. 27 липня 2016 року за реєстровим №596. Інші 2/3 часток зазначеної квартири належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом (Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №44593112 від 27 липня 2016 року, Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №64757386 від 01 серпня 2016 року.

В квартирі АДРЕСА_1 значяться зареєстрованими: позивач ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради №2194/1 від 06 травня 2019 року.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України.

За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову.

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Судом встановлено, що сторони є власниками квартири АДРЕСА_1 , позивач - в 1/3 частці, відповідач - в 2/3 частці.

Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Як на підставу позовних вимог посилалась на те, що у позивача з відповідачем склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим остання чинить перешкоди у проживанні позивача у спірній квартирі.

Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі змісту акту, складеного депутатом Мереф`янської міської ради Галіченко І.М. 24 травня 2019 року в присутності свідків ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , позивач ОСОБА_1 не може потрапити до квартири АДРЕСА_1 з січня 2019 року, у зв`язку з тим, що їй чинить перешкоди співвласник зазначеної квартири ОСОБА_2 , яка змінила в квартирі замок, на телефонні дзвінки не відповідає, двері в квартирі не відчиняє. 24 травня 2019 року позивач в присутності депутата Мереф`янської міської ради Галіченко І.М. та сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 намагалась потрапити до спірної квартири, однак всі її спроби були безрезультатними.

Крім того, позивач зверталась до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій відповідача, яка чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, зокрема до Харківського ВП ГУНП в Харківській області, її заява зареєстрована Харківським ВП ГУНП в Харківській області в журналі обліку за №4126 від 19 квітня 2019 року за №4477 від 27 квітня 2019 року. За результатами перевірки з ОСОБА_7 було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення протиправної поведінки в подальшому, у зв`язку з тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 виникли цивільно-правові відносини, позивачу рекомендовано звернутись до суду з приводу розподілу домоволодіння (лист начальника Харківського ВП ГУНП в Харківській області Козленка О.О. №5018/119-90/01/20-2019 від 15 травня 2019 року).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , зареєстрована там та має намір проживати там, однак відповідач чинить перешкоди позивачу в доступі до квартири та проживанні за місцем реєстрації, а тому необхідно захистити права позивача шляхом вселення її у вказану квартиру.

Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна