Постанова

Іменем України

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 199/7135/16-ц

провадження № 61-9467св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року у складі судді Скрипник О. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у складі колегії судів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 22 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 5854013 (далі - кредитний договір), за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 85 583,00 доларів США зі сплатою 11,90 процентів річних на строк до 22 листопада 2027 року. На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 22 листопада 2007 року між сторонами укладений іпотечний договір № 5872080, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 узятих на себе зобов`язань, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 22 листопада

2007 року № 5854013 у розмірі 154 369,95 доларів США. Зазначене рішення суду відповідачем не виконано.

У подальшому ПАТ «ПУМБ» стало відомо, що заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року визнано недійсним договір іпотеки від 22 листопада 2007 року

№ 5872080, укладений між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим О. В.; припинено у Державному реєстрі іпотек іпотеку, накладену на підставі договору іпотеки від 22 листопада 2007 року № 5872080, укладеного між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; знято у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборону, накладену на підставі зазначеного договору іпотеки; припинено заборону № 6091783, зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна 23 листопада 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим О. В. на підставі договору іпотеки. З повідомлення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2016 року № 2/1293/16 стало відомо, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року у справі між такими сторонами та з такого предмету не ухвалювалося, за номером справи № 199/6645/15-ц зареєстровано іншу справу. Зазначене свідчить про чинність іпотеки, зареєстрованої на підставі договору іпотеки від 22 листопада 2007 року №5872080.

Разом з тим, згідно з відомостями, отриманими з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрованого у реєстрі за № 1141.

Посилаючись на те, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, ПАТ «ПУМБ», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило:

- визнати ОСОБА_1 іпотекодавцем із усіма правами та обов`язками за іпотечним договором від 22 листопада 2007 року № 5872080, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 ;

- у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 22 листопада 2017 року № 5854013, що станом

на 29 серпня 2016 року за тілом кредиту становить 85 406,75 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експортом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 27 лютого 2018 року позов ПАТ «ПУМБ» задоволено.

Визнано ОСОБА_1 іпотекодавцем з усіма правами та обов`язками за договором іпотеки від 22 листопада 2007 року № 5872080, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2007 року № 5854013, укладеним між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 у розмірі 85 406,75 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ціна якої становить 585 000,00 грн, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, за ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель (ПАТ «ПУМБ») набув право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вилучення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою нерухомого майна відбулося на підставі неіснуючого судового рішення, що свідчить про чинність іпотеки ПАТ «ПУМБ» на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Зважаючи на те, що за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною для набувача нерухомого майна, навіть якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, тому перехід до ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру дає підстави для визнання її іпотекодавцем з усіма правами та обов`язками за іпотечним договором від 22 листопада 2007 року № 5872080, та звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором

від 22 листопада 2017 року № 5854013. Визначаючи початкову ціну продажу предмету іпотеки, суд виходив з ринкової вартості предмета іпотеки, визначеної у висновку про оцінку нерухомого майна від 22 листопада 2016 року, складеному суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , обгрунтованість якого відповідачами не спростовано.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого

2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про обрання банком неналежного способу захисту свого порушеного права, зазначивши, що у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання іпотекодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки, яке на власний розсуд може здійснити у судовому порядку на підставі рішення суду, чи у позасудовому порядку. Сам по собі факт не направлення банком

ОСОБА_1 досудової вимоги не може слугувати достатньою підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ «ПУМБ» за встановлених судом обставин, що банк у порядку передбаченому кредитним договором 01 жовтня 2014 року направивборжнику/іпотекодавцю ОСОБА_2 письмову вимогу про погашення заборгованості.Апеляційний суд також вказав, що банк звернувся до суду зпозовом у межах строку позовної давності (05 жовтня 2016 року), ураховуючи установлені рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року обставини того, що право вимоги банку на повне погашення заборгованості позичальником за кредитним договором виникло 01 жовтня 2014 року у зв'язку з направлення ОСОБА_2 досудової вимоги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого

2018 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, та передати справу на новий розгляд до Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не урахував, що територіальна юрисдикція суду за позовами з приводу нерухомого майна визначається за правилами виключної підсудності. Оскільки предметом позову справі є звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , зазначений спір підлягав розгляду Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, а отже порушенням судом правил територіальної юрисдикції є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Вказувала на те, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про доведеність неналежного виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором на підставі недопустимих доказів, зокрема копії рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року, яке не набрало законної сили, а також не урахували, що банк не направляв їй та/або позичальнику письмову вимогу про порушення зобов`язання за кредитним договором, передбачену статтею 35 Закону України «Про іпотеку», що свідчить про недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

Помилковими вважала також і висновки судів попередніх інстанцій про доведеність розміру вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю за рахунок предмета іпотеки, оскільки у матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором. Суди не надали належної оцінки її доводам про те, що позичальник, отримавши у 2007 році кредит, жодного разу не сплачувала чергові платежі в рахунок погашення заборгованості, а тому про наявність у неї заборгованості за кредитним договором, тобто про порушення свого права, банку було достеменно відомо ще у 2008 році. Зазначене збігається з моментом виникнення у позивача права на позов, а тому ПАТ «ПУМБ» пропустило позовну давність, про застосування якої заявила її представник у суді першої інстанції, що не було взято судами до уваги при вирішенні спору.

Крім того, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має містити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. З резолютивної частини рішення суду першої інстанції убачається, що ціна предмету іпотеки згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності складає 585 000,00 грн. Однак позивач не надав доказів на підтвердження того, що суб`єкт оціночної діяльності проводив особистий огляд об`єкта оцінки, а тому місцевий суд, визначаючи початкову ціну предмета іпотеки, безпідставно взяв до уваги зазначений висновок.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 22 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 5854013, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 85 583,00 доларів США зі сплатою 11,90 процентів річних на строк до

22 листопада 2027 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 22 листопада 2007 року між сторонами укладений договір іпотеки

№ 5872080, предметом якого є квартира

АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв. м, житловою площею 27,4 кв. м, право власності на яку буде зареєстроване у майбутньому за іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2007 року, укладеного між іпотекодавцем та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим О. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1599. Право власності ОСОБА_2 на предмет іпотеки зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

23 листопада 2007 року відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек за № 6091626. Того ж дня у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна зареєстрована заборона на відчуження предмета іпотеки за № 6091783.

24 грудня 2015 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Зайцевим А. В. на підставі заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року (справа № 199/6645/15-ц, провадження № 2/199/2918/15) внесено до Державного реєстру іпотек запис про припинення іпотеки ПАТ «ПУМБ».

Згідно з повідомленням Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 02 серпня 2016 року № 2/1293/16, заочне рішення Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року та зазначеним у ньому суддею не ухвалювалося, за номером справи № 199/6645/15-ц зареєстровано іншу справу.

26 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрований у реєстрі за № 27.

01 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрований у реєстрі за № 1141.

Заочним рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області

від 29 квітня 2016 року (справа № 176/3699/14-ц), з ОСОБА_2 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 22 листопада

2007 року № 5854013 у розмірі 154 369,95 доларів США. Зазначене рішення відповідачем не виконано, стягнення на предмет іпотеки не здійснено.

Відповідно до висновку про оцінку майна від 22 листопада 2016 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , ринкова вартість квартири

АДРЕСА_1 - на дату оцінки становить 585 000,00 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Правовідносини з іпотеки врегульовані ЦК України та Законом України

від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону

№ 898-IV, зараз і надалі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною п`ятою статті 3 Закону № 898-IV передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії договору іпотеки.

Суб'єктами іпотечних правовідносин Закон № 898-IVвизначає іпотекодавця та іпотекодержателя.

Частиною першою статті 7 Закону № 898-IV передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина перша, третя статті 33 Закону

№ 898-IV).

Статтею 23 Закону № 898-IVвизначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Установивши факт переходу до ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону № 898-IV та поширення її дії на відповідача з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 898-IV обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон

№ 1952-IV).

Відповідно до частини третьої статті 3 вказаного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону № 898-IV, згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, державна реєстрація іпотек на час її виникнення регулювалася Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (утратив чинність

31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України

від 17 жовтня 2013 року № 868.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься відповідний запис.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Саме такі висновки щодо застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону № 898-IV та поширення її дії на особу, щодо якої встановлено факт переходу права власності на квартиру під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру, викладені у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (провадження

№ 6-1193цс15) та від 05 жовтня 2016 року (провадження № 6-1582цс16), а також неодноразово підтримані колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 травня 2018 року у справі

№ 643/18839/13-ц (провадження № 61-4453св18), від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц (провадження № 61-18566св18) та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц (провадження № 61-5447зпв18).

Зважаючи на наведене, у зв'язку з переходом до ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, до неї перейшли всі права та обов`язки іпотекодавця ОСОБА_2 за договором іпотеки

від 22 листопада 2007 року № 5872080.

Ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав кредитора у спірних правовідносинах є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги ПАТ «ПУМБ» про визнання ОСОБА_1 іпотекодавцем із усіма права та обов`язками за іпотечним договором від 22 листопада 2007 року № 5872080, як такої, що забезпечує ефективного способу захисту порушених прав позивача.

Щодо вимоги ПАТ «ПУМБ» звернення стягнення на предмет іпотеки

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій встановили, що у зв`язку з наявністю у позичальника ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, ПАТ «ПУМБ» відповідно до умов кредитного договору та положень частини другої статті 1050 ЦК України, використало право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, направивши позичальнику вимогу від 02 жовтня 2014 року про дострокове погашення кредитку, яку ОСОБА_2 отримала 09 жовтня 2014 року.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що кредитор має право на стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, належне на час розгляду справи ОСОБА_1 . Разом з тим, суди дійшли помилкового висновку, що вони не вправі входити в обговорення питання доведеності банком розміру заборгованості, що підлягає стягненню за рахунок іпотечного майна, з огляду на те, що наявність у ОСОБА_6 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 85 406,75 дол. США встановлено рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області

від 29 квітня 2016 року, що має преюдиційне значення, а тому зазначена обставина не підлягає доказуванню.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Водночас, відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Установивши, що ОСОБА_1 не була залучена до участі у справі

№ 176/3699/14-ц за позовом ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суди попередніх інстанцій не урахували вона має право на спростування у загальному порядку розміру заборгованості позичальника за кредитним договором.

У ході розгляду справи судом першої інстанції представник ОСОБА_1 заявила про застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за забезпеченим іпотекою зобов`язанням, яку суди першої та апеляційної інстанцій вважали необгрунтованою.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Умовами кредитного договору, на забезпечення виконання якого між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши її обов`язок повернути весь борг частинами та поряд з цим встановили самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку - дострокове повернення всієї суми кредиту, виплати винагороди та процентів за користування кредитом, виконання усіх інших грошових зобов`язань за договором у повному обсязі, а також можливість одностороннього розірвання договору банком, розірвання договору у судовому порядку та звернення стягнення на предмет застави тощо.

Останню сплату чергового платежу на погашення заборгованості за кредитним договором, як з`ясував суд апеляційної інстанції,ОСОБА_2 здійснила

22 січня 2008 року, начинаючи з лютого 2008 року позичальник допускала прострочення щомісячних платежів, у зв`язку з чим у ПАТ «ПУМБ» виникло право вимоги дострокового повернення кредиту, процентів за користування кредитом, яке позивач реалізував направивши 02 жовтня 2014 року позичальнику вимогу про дострокове повернення суми кредиту, що залишилася невиконаною.

Наведене, з огляду на звернення ПАТ «ПУМБ» із зазначеним позовом до суду у жовтні 2016 року, дає підстави для висновку, що доводи заявника про пропуск кредитором позовної давності до вимог про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту, що виникла у період з лютого 2008 року по вересень 2013 року є обгрунтованими, а тому кредитор/іпотекодержатель має право на задоволення за рахунок іпотечного майна вимог за основним зобов`язанням у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за період з жовтня 2013 року по дату зміну строку кредитування у розмірі 76 782,99 дол. США.

Твердження ОСОБА_1 на те, що ПАТ «ПУМБ» у цілому пропустив позовну давність до вимог про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням, з посиланням на те, що право вимоги дострокового повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами у банка виникло у лютому 2008 року не є обгрунтованими, оскільки таким правом, а не обов`язком, ПАТ «ПУМБ» скористався у жовтні 2014 року.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності

ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує на порушення судами правил територіальної підсудністі, визначених статтею 114 ЦПК України 2004 року, посилаючись на те, що ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду не за місцезнаходженням нерухомого майна, про звернення стягнення на яке заявлено вимоги.

Відповідно до вимог частини першої статті 114 ЦПК України2004 року позови з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року зроблено висновок, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Отже, позови що виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Разом з тим, правила про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо).

Спір пов`язаний зі зверненням стягнення на спірне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що територіально розташована в Індустріальному районі міста підлягає розгляду в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська, ПАТ «ПУМБ»звернувся з позовом до Амур-Нижньодніпровськогорайонного суду м.Дніпропетровська, тобто з порушенням правил територіальної юрисдикції.

Разом з тим, зазначене процесуальне порушення не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду за встановленою підсудністю (пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України), оскільки ОСОБА_1 без поважних причин не заявляла про порушення правил територіальної підсудності при розгляді справи у суді першої інстанції (частина друга статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди попередніх інстанцій при вирішенні позовної вимоги ПАТ «ПУМБ» у частині визнання ОСОБА_1 іпотекодавцем не урахували, що задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність скасування у зазначеній частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимоги ПАТ «ПУМБ» про визнання ОСОБА_1 іпотекодавцем з усіма правами і обов`язками за договором іпотеки

від 22 листопада 2007 року № 5872080.

Зважаючи на те, що у частині вирішення позовної вимоги ПАТ «ПУМБ» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність зміни оскаржуваних судових рішень шляхом зменшення розміру заборгованості за тілом кредиту, у рахунок погашення якої здійснюється звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , з 85 406,75 дол. США до 76 782,99 дол. США.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відстрочено

ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 62 259,94 грн до ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції.

Визначаючи розмір судового збору, належного до сплати заявником за подання касаційної скарги, Верховний Суд виходив з того, що при пред'явленні позову позивачем заявлена вимога майнового характеру (про звернення стягнення стягнення на предмет іпотеки), ставка судового збору, яка підлягала сплаті за подання позовної заяви становить 32 539,97 грн (2 169 331,45 грн х 1,5 відсотка), а тому за подання касаційної скарги ОСОБА_1 - 65 079,94 грн

(32 539,97 грн х 200 відсотків).

Ураховуючи те, що за наслідками вирішення касаційної скарги

ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про часткову обгрунтованість вимог її касаційної скарги, та необхідність зменшення розміру заборгованості за тілом кредиту, у рахунок погашення якої здійснюється стягнення на предмет іпотеки, з 85 406,75 дол. США до 76 782,99 дол. США, судовий збір належний до сплати заявником за подання касаційної скарги, визначений Верховним Судом при відкритті касаційного провадження у справі та відстрочений до ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, також підлягає пропорційному зменшенню. Так, ставка судового збору, яка підлягала сплаті за подання позовної заяви, у частині обгрунтованих вимог банка, становить 29 303,10 грн (1 953 540,24 грн х 1,5 відсотка), з огляду на, що з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 58 606,20 грн (29 303,10 грн х 200 відсотків).

Щодо поновлення виконання рішення суду

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Верховного Суду від 23 липня 2020 року виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 27 лютого 2018 року було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, його необхідно поновити у незміненій після касаційного перегляду частині.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 27 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 09 квітня 2019 рокув частині вирішення позовної вимоги про визнання ОСОБА_1 іпотекодавцем з усіма правами і обов`язками за договором іпотеки від 22 листопада 2007 року № 5872080 скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимоги Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про визнання її іпотекодавцем.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 27 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 09 квітня 2019 рокув частині вирішення позовної вимоги Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки змінити, зменшити розмір заборгованості ОСОБА_2 за тілом кредитного договору

від 22 листопада 2017 року № 5854013, у рахунок якої здійснюється звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , з 85 406,75 дол. США до 76 782,99 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 58 606,20 грн.

Поновити виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року у незміненій після касаційного перегляду частині.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Г. І. Усик

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко