Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 206/6702/17

провадження № 61-4890св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, Покровська районна державна адміністрація Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року у складі судді Румянцева О. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 рокуу складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Варенко О. П., Свистунова О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому просила визнати договір купівлі-продажу житлового будинку від 25 квітня 2017 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською О. Г. за № 437, недійсним; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2017 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:463:0006, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською О. Г. за № 440, недійсним; припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0, 0886 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:463:0006; припинити право власності ОСОБА_3 на квартири АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 01 вересня 2017 року щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартири АДРЕСА_1 ; визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельну ділянку, кадастровий номер :09:463:0006, загальною площею 0, 0886 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за позивачем.

На обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:463:0006. У листопаді 2017 року позивачу стало відомо, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська її позбавлено права власності на житловий будинок та земельну ділянку і визнано право власності на житловий будинок за відповідачем ОСОБА_2 01 грудня 2017 року за заявою представника позивача про перегляд заочного рішення це рішення скасовано.

25 квітня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідач ОСОБА_2 продав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :09:463:0006 ОСОБА_3 .

Відповідачі перешкоджають позивачу у доступі до належного їй будинку, хоча у ньому зберігаються її речі.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі позов не визнали, вважали його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2017 року житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., зареєстрований у реєстрі за № 437. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2017 року земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0, 0886 га, кадастровий номер :09:463:0006, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., зареєстрований в реєстрі за № 440. Припинено право власності ОСОБА_3 на зазначену нерухомість. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0, 0886 га, кадастровий номер :09:463:0006, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну нерухомість на підставі заочного рішення, яке було скасоване, тому він не мав права розпоряджатися зазначеним майном, що, в свою чергу, тягне за собою недійсність договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25 квітня 2017 року. Скасовуючи державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції керувався тим, що вона була здійснена на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року, яке скасовано, отже державна реєстрація підлягає скасуванню. Захищаючи свої права та інтереси, ОСОБА_1 обрала спосіб захисту, який не суперечить Конституції України, оскільки іншого порядку вирішення спору законом не передбачено.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ОСОБА_3 , не погодившись із судовими рішеннями, у березні 2019 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме, враховуючи те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини, тому спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню шляхом пред`явлення віндикаційного позову за правилами статті 388 ЦК України. Моментом вчинення оскаржуваних правочинів є 25 квітня 2017 року, заочне рішення скасоване тільки 01 грудня 2017 року, а тому у момент вчинення правочинів ОСОБА_2 мав необхідні правомочності на відчуження нерухомого майна. Оспорювані позивачем договори купівлі-продажу від 25 квітня 2017 року повною мірою відповідають вимогам чинного цивільного законодавства, оскільки вони укладені відповідно до волевиявлення їх сторін та спрямовані на настання реальних наслідків для його сторін.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2019 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 жовтня 2002 року позивачем за договором купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами придбано житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

24 січня 2003 року позивачем отримано реєстраційне посвідчення, відповідно до якого домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 , зареєстроване за нею на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2002 року № 6669.

У лютому 2003 року будинок знесено та побудовано новий з відповідним дозволом згідно із рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 18 квітня 2003 року № 164.

Навесні 2003 року у позивача з ОСОБА_4 - колишнім її чоловіком - стосунки погіршилися та 25 червня 2003 року шлюб між ними розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу.

27 грудня 2003 року позивач одружилася із ОСОБА_2 , він переїхав до її будинку. У 2004 році вони додатково за власні кошти побудували ганок, навіс, басейн, вуличні сходи, доріжки й майданчики та підпірні стінки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_5

01 грудня 2008 року позивач шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку, кадастровий номер :09:463:0006, загальною площею 0, 0886 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1 .

30 серпня 2010 року позивач офіційно зареєструвала своє проживання та проживання малолітньої дочки у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2009 року позивачем замовлено проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж домоволодіння та 30 листопада 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

12 травня 2014 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

25 січня 2016 року позивач зареєструвала своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 52006040.

У листопаді 2017 року позивачу стало відомо, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року, додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2016 року її позбавлено права власності на житловий будинок та земельну ділянку і визнано право власності на зазначене майно за ОСОБА_2

01 грудня 2017 року за заявою представника позивача про перегляд заочного рішення, зазначене заочне рішення скасовано.

16 березня 2017 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, кадастровий номер :09:463:0006, що знаходиться під житловим будинком та господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

25 квітня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 продав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :09:463:0006, ОСОБА_3 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15).

Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2110/15-ц та № 522/2201/15-ц (провадження № 14-247цс18 та

№ 14-179цс18 відповідно).

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Відповідно, суди в оцінці обставин справи зобов`язані були керуватися тим, що для визначення факту вибуття майна необхідно застосовувати наведений правовий висновок. З урахуванням цього, позивач має розглядатися такою особою, яка втратила володіння своїм майном з моменту державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку за відповідачами у передбачений законодавством спосіб.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження

№ 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, усіх договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18).

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну нерухомість на підставі заочного рішення, яке було скасоване, тому він не мав права розпоряджатися зазначеним майном, що, в свою чергу, тягне за собою недійсність договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25 квітня 2017 року.

З урахуванням наведених правових висновків та норм матеріального права Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги щодо незаконності і безпідставності висновків судів, оскільки оспорювання правочинів щодо спірного майна, застосування реституції у спірних правовідносинах не є правомірним та ефективним способом захисту права власника.

Верховним Судом також враховано, що ОСОБА_2 16 березня 2017 року зареєстрував право власності за собою на спірне майно на підставі скасованого пізніше судового заочного рішення і 25 квітня 2017 року здійснив його продаж ОСОБА_3 .

Позивач просила визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25 квітня 2017 року, проте застосування реституції до наслідків недійсності цих договорів призведе до повернення майна у власність ОСОБА_2 , тобто надання такого способу захисту не приведе до відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Істотне значення для правової кваліфікації цивільних відносин між сторонами спору та обрання правомірного способу захисту має те, що судами не встановлено, що спірне майно належало на праві спільної сумісної власності позивачу та ОСОБА_2 . За встановленими судами обставинами справи спірне майно належало особисто ОСОБА_1 на праві приватної власності, а отже, належним та ефективним способом захисту права є звернення власника із віндикаційним позовом у порядку статті 388 ЦК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення спору не врахували наведених норм матеріального права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, не надали системної оцінки доводам відповідача та наданим доказам та дійшли передчасних висновків про наявність підстав для задоволення позову.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання апеляційної та касаційної скарг ОСОБА_3 сплатив 32 480, 00 грн, які підлягають стягненню з позивача на його користь.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, Покровська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання договорів недійсними, припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання права власності відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 32 480, 00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко