головуючий суддя у 1 інстанції - Кравченко Л.М.
справа № 362/4293/18
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2018 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акта та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акта та визнання права власності.

Разом із вказаним позовом ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 , а саме: на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:040:0026, та на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:040:0027.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме: на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:040:0026, та заборонено вчиняти будь-які дії щодо його відчуження, передачі у користування (оренду, суборенду тощо) іншим юридичним та фізичним особам, використовувати земельну ділянку у якості застави у цивільно-правових стосунках.

Накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:040:0027, та заборонено вчиняти будь-які дії щодо його відчуження, передачі у користування (оренду, суборенду тощо) іншим юридичним та фізичним особам, використовувати земельну ділянку у якості застави у цивільно-правових стосунках.

Не погоджуючись із указаною ухвалою ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд безпідставно наклав арешт на належні йому на праві власності земельні ділянки. Вважає помилковим висновок суду про наявність підстав для забезпечення позову, оскільки позивачем не доведено наміру відповідача відчужити спірні земельні ділянки. Надані позивачем роздруківки веб-сторінок із зображенням об`яв про продаж ним землі є неналежним доказом у справі. Позивач повинна була зазначити, де знаходиться оригінал такого доказу. Суд не встановив, що саме відповідач розмістив такі оголошення, такі оголошення могла розмістити сама позивач. Також безпідставним вважає посилання позивача на те, що ОСОБА_1 причетний до руйнації будинку, розташованого на спірних земельних ділянках. Зазначене не може бути додатковою підставою для забезпечення позову.

27 листопада 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2 в якому вона вказує, що позивач отримала право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та господарські споруди при ньому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 червня 2018 року, враховуючи те, що на теперішній час право власності на земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_1 , позивачка змушена захищати своє право власності в судовому порядку та забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельні ділянки, оскільки тільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки може перешкодити ОСОБА_1 відчужити їх до вирішення спору.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з викладених у ній підстав, ухвалу суду першої інстанції просили скасувати та постановити нову про відмову у забезпеченні позову.

Позивач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції просила залити без змін як законну та обґрунтовану.

Інші учасники справи (їх представники) у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від них не надходило. На підставі ст.372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, враховуючи наявність спору між сторонами та вагомість доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, а також існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, дійшов висновку про її обґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання тощо.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Предметом позову у справі є земельні ділянки за кадастровими номерами №:01:040:0026 і №:01:040:0027, розташовані по АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру прав на нерухоме майно, власником спірних земельних ділянок є ОСОБА_1 на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 травня 2017 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н.М.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 , звертаючись до суду із зазначеним вище позовом, просила скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35228714 від 17 травня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку кадастровий №:01:040:0026; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35228953 від 17 травня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку кадастровий №:01:040:0027; визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:040:0026; визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:040:0027.

У пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує ризик невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, тому доводи апеляційної скарги про те, що позов безпідставний при вирішенні цього процесуального питання не досліджуються.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у заяві про забезпечення позову позивачка посилалася на те, що відповідач має намір відчужити спірне майно, а також на можливе ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позову при вчиненні подальших дій щодо реєстрації права власності на спірне майно за третіми особами, які суд вважав доведеними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно застосувавши норми процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що запропонований позивачем вид забезпечення її позову шляхом накладення арешту на спірне майно узгоджується із заявленими нею позовними вимогами про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акту та визнання права власності, що спростовує доводи апеляційної скарги у відповідній частині.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Низкою рішень Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (зокрема рішення у справі «Белле проти Франції»). Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 04.12.1995 р. та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003 р.).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки та заборону вчиняти будь-які дії щодо його відчуження, передачі у користування (оренду, суборенду тощо) іншим юридичним та фізичним особам, використовувати земельну ділянку у якості застави у цивільно-правових стосунках, суд першої інстанції постановив обґрунтоване судове рішення, яке забезпечить реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивачки, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги про причетність ОСОБА_1 до руйнації будинку, розташованого на спірних земельних ділянках, апеляційний суд звертає увагу на те, що, як зазначалось вище, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Зазначені обставини підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті спору.

А тому такі доводи апеляційної скарги не беруться колегією суддів до уваги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Встановивши, що ОСОБА_1 є одноосібним власником спірних земельних ділянок і має об`єктивну можливість розпорядитися ними на власний розсуд у будь-який час, зокрема, відчужити їх, суд першої інстанцій, обґрунтовуючи вид забезпечення позову, дійшов правильного висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки, розташовані в АДРЕСА_1 , та заборону вчиняти будь-які дії щодо їх відчуження, передачі у користування (оренду, суборенду тощо) іншим юридичним та фізичним особам, використовувати земельні ділянки у якості застави у цивільно-правових стосунках що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд обґрунтовано зробив висновок про наявність передбачених законом підстав для задоволення заяви про забезпечення позову. Такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами і належним чином забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Ці доводи заявника зводяться до непогодження зі встановленими судом першої інстанції обставинами справи, незгоди з оцінкою доказів.

Обмеження ОСОБА_1 у праві розпоряджатися спірною земельною ділянкою з урахуванням обставин справи є необхідним і виправданим заходом, який не є непомірним, оскільки спірна нерухомість залишається у володінні ОСОБА_1 і він має можливість користуватися нею.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності поданих позивачем доказів на підтвердженні наміру ОСОБА_1 відчужити спірні земельні ділянки, колегія суддів зазначає наступне.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження заявлених вимог, позивач надала скрін-шоти (роздруківки) з веб -сайту із повідомленням про продаж спірних земельних ділянок відповідачем, які суд першої інстанції, вважав належними та допустимими доказами, дослідженими у їх сукупності, суд дав їм належну правову оцінку.

Встановивши, що зміст конкретного повідомлення містить інформацію про продаж земельних ділянок, суд вважав достатніми наявні підстави для висновку щодо можливості відчуження відповідачем спірних земельних ділянок третім особам, що у подальшому унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги в частині незгоди заявника з проведеною судом першої інстанції оцінкою доказів зводяться до необхідності їх переоцінки та встановлення обставин справи по суті спору.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.

Головуючий Т.О. Писана

СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба