Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 396/419/18

провадження № 61-45470св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2018 року в складі судді Шепетька В. І. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., Черненка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору міни земельних ділянок, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що її мати ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку № 079 , розташовану на території Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (далі - Глодоська сільська рада), площею 5,54 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії КР :02:00:079, виданого 29 грудня 1999 року.

Після смерті матері вона успадкувала зазначену земельну ділянку як спадкоємець за законом. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :02:002:0175.

Ще за життя її мати передала належну їй земельну ділянку в оренду Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Зоря» (далі - СТОВ «Зоря»), керівниками якого були ОСОБА_4 і ОСОБА_2 . Після оформлення спадщини вона звернулась до СТОВ «Зоря» з приводу термінів дії договору оренди успадкованої земельної ділянки та отримала відповідь, що строк дії договору закінчується в 2015 році. З текстом договору її не ознайомили. Перебуваючи у скрутному матеріальному становищі вона попросила сплатити їй орендну плату за три роки наперед, на що ОСОБА_2 погодився. Разом з цим, він запропонував надати довіреність на представництво інтересів з питань користування належною позивачу земельною ділянкою на ім`я його тещі ОСОБА_3 , аргументуючи це закінченням терміну дії договору оренди та необхідністю укладення нового договору оренди.

Позивач видала на ім`я ОСОБА_3 довіреність, яка була посвідчена нотаріально. Проте позивач була впевнена, що на підставі цієї довіреності буде продовжено договір оренди належної їй земельної ділянки.

В 2015 році вона отримала кошти за три роки оренди належної їй земельної ділянки, а в лютому 2018 року дізналась, що 08 травня 2015 року між ОСОБА_4 та нею, інтереси якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності представляла ОСОБА_3 , було укладено договір міни земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:000:9475, розташованої на території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (далі - Новоукраїнська міська рада), цільове призначення для ведення фермерського господарства, нормативна грошова оцінка земельної ділянки на момент укладення спірного договору склала 2674,84 грн, на належну їй земельну ділянку, нормативна грошова оцінка якої на момент укладення спірного договору становила 148 186,06 грн. Обмін здійснено без грошової доплати.

З інформаційної довідки із Державних реєстрів, виданої 26 лютого 2018 року позивачу стало відомо про те, що 27 листопада 2017 року ОСОБА_2 уклав договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), на підставі якого було зареєстроване інше речове право на належну їй земельну ділянку. Цей договір укладено строком на 100 років між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Позивач вважала, що договір емфітевзису порушує її права, а захист її прав неможливий без визнання цього договору недійсним та скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно, яку проведено на підставі цього договору.

З огляду на викладені обставини ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір міни земельної ділянки № 079 загальною площею 5,5443 га, розташованої на території Глодоської сільської ради, укладений 08 травня 2015 року між нею в особі представника ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , та скасувати державну реєстраціюправа власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку; визнати недійсним договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладений 27 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та скасувати державну реєстраціюречового права на нерухоме майно, яку проведено на підставі цього договору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір міни земельної ділянки № 079 , загальною площею 5,5443 га, із кадастровим номером :02:002:0175, що знаходиться на території Глодоської сільської ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений 08 травня 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н. М. та зареєстрований в реєстрі за № 663.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку № 079 , загальною площею 5,5443 га, з кадастровим номером :02:002:0175 у Державному реєстрі речового права на нерухоме майно, що виникло на підставі договору міни від 08 травня 2015 року № 663.

Визнано недійсним договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладений 27 листопада 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , зареєстрований державним реєстратором Піщанобрідської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, предметом якого є право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 5,5443 га, кадастровий номер :02:002:0175, що розташована на території Глодоської сільської ради.

Скасовано державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, що виникла на підставі договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), який укладений 27 листопада 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , зареєстрований державним реєстратором Піщанобрідської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, предметом якого є право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 5,5443 га, кадастровий номер :02:002:0175, що розташована на території Глодоської сільської ради.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими. При цьому суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2018 року рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2018 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір міни земельної ділянки № 079 , загальною площею 5,5443 га, із кадастровим номером :02:002:0175, яка знаходиться на території Глодоської сільської ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений 08 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н. М. та зареєстрований в реєстрі за № 663.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку № 079 , загальною площею 5,5443 га, з кадастровим номером :02:002:0175 у Державному реєстрі речового права на нерухоме майно, що виникло на підставі договору міни від 08 травня 2015 року № 663.

Визнано недійсним договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладений 27 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований державним реєстратором Піщанобрідської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, номер запису про інше речове право - 23726763; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 грудня 2017 року за індексним номером 38509736, предметом якого є право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 5,5443 га, кадастровий номер :02:002:0175, що розташована на території Глодоської сільської ради.

Скасовано державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, що виникла на підставі договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладений 27 листопада 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , зареєстрований державним реєстратором Піщанобрідської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, номер запису про інше речове право - 23726763; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 грудня 2017 року за індексним номером 38509736, предметом якого є право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 5,5443 га, кадастровий номер :02:002:0175, що розташована на території Глодоської сільської ради.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд дійшов висновку, що ця справа підлягала розгляду судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження. Оскільки суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний суд вважав наявними підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції вважав, що оспорюваний договір міни укладено з порушеннями вимог законодавства: предметом обміну є земельні ділянки, які вже виділені в натурі на місцевості і належать власникам на підставі державних актів, обмінювані земельні ділянки знаходяться не в одному масиві та розташовані на території різних населених пунктів, які не межують між собою, а тому не можуть бути предметом договору міни.

Апеляційний суд дійшов висновку, що представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 , яка є тещею ОСОБА_2 , діяла недобросовісно та всупереч інтересів довірителя, оскільки в результаті укладеного договору міни у власність позивача перейшла земельна ділянка площею 0,10 га вартістю 2 674,84 грн, а у власність ОСОБА_2 - земельна ділянка площею 5,5443 га вартістю 148 186,06 грн без доплати різниці у вартості.

Суд дійшов висновку, що укладенням та нотаріальним посвідченням договору користування належною позивачу земельною ділянкою без її згоди строком на 100 років, з отриманням ОСОБА_2 за цей період коштів, безумовно порушуються права власника земельної ділянки ОСОБА_1 . Тому вона має право оспорювати договір емфітевзису, а її позов в частині визнання недійсним договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно, яку проведено на підставі цього договору, підлягає задоволенню.

Зміст вимог та доводи касаційної скарги

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга з урахуванням додаткових пояснень представника ОСОБА_4 від 13 листопада 2018 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , яка є тещею ОСОБА_2 , діяла недобросовісно та всупереч інтересам довірителя. Помилково визнавши із власної ініціативи наявність ознак правочину, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, суд необґрунтовано визнав договір міни недійсним правочином.

Суди не врахували, що оспорюваний договір міни укладений з доплатою, оскільки згідно з нотаріально засвідченою розпискою ОСОБА_1 , на виконання спірного договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) 16 травня 2014 року, отримала від ОСОБА_2 200 000,00 грн.

Суди не врахували, що між власниками відбувся обмін розподілених, визначених в натурі земельних ділянок, які зареєстровані відповідно до законодавства за власниками, тобто таких земельних ділянок, які можуть виступати об`єктом цивільних прав згідно норм законодавства. Отже процедура міни вищезазначених земельних ділянок є законним правом сторін - власників земельних ділянок та на підставі їх вільного волевиявлення може бути використане ними за їх взаємною згодою.

На думку представника ОСОБА_4 , правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок укладення договору міни, не суперечать підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та відповідають положенням статей 203, 715, 716 ЦК України.

Втручання держави в особі суду в право особи на мирне володіння своїм майном (розпорядження землею сільськогосподарського призначення) у цій справі не є виправданим. Схожа позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16).

У травні 2020 року ОСОБА_4 , засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду додаткові пояснення до касаційної скарги, в яких викладено додаткові доводи касаційної скарги.

Згідно з частинами другою і п`ятою статті 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне, у тому числі додаткові пояснення до касаційної скарги, але у визначений законом строк, а після закінчення процесуальних строків, вони залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених ЦПК України (частина друга статті 126 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 , витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу в строк до 19 листопада 2018 року, а додаткові пояснення до касаційної скарги подано у травні 2020 року без клопотання про поновлення строку для їх подання, тому їх слід залишити без розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 29 квітня 2014 року ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,5443 га, яка розташована на території Глодоської сільської ради та належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 29 грудня 1999 року.

16 травня 2014 року від імені ОСОБА_1 нотаріально посвідчено довіреність, якою уповноважено ОСОБА_3 представляти її інтереси з питань користування належною їй земельною ділянкою, в тому числі з правом укладання договорів оренди або обміняти земельну ділянку на іншу земельну ділянку.

08 травня 2015 року між ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_2 обміняв належну йому за цільовим призначенням для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться на території Новоукраїнської міської ради, на належну позивачу земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,5443 га, яка розташована на території Глодоської сільської ради. Пунктом 7 договору передбачено, що обмін земельних ділянок проводиться без грошової доплати.

27 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено та нотаріально посвідчено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), за умовами якого ОСОБА_2 передав право володіння та право цільового використання на строк 100 років своєму батькові ОСОБА_4 належної йому земельної ділянки площею 5,5443 га, зберігаючи за собою право розпорядження нею. Плата за користування цією земельною ділянкою становить 560 000,00 грн.

ОСОБА_1 просила визнати укладений від її імені договір міни недійсним з тих підстав, що договір міни суперечить закону, оскільки він укладений не за схемою «пай на пай», а також внаслідок зловмисної домовленості її представника ОСОБА_3 , яка є тещею набувача земельної ділянки ОСОБА_2 , з іншою стороною оскарженого договору міни земельних ділянок.

Суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , із мотивів, які викладені нею у позовній заяві.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів не погоджується.

Встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення (у редакції, чинній на момент вчинення оспорюваних правочинів) передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай).

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).

У разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву (частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)») ( далі - Закон № 899-IV).

Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-IV).

Частина перша статті 14 Закону № 899-IV визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв).

Стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 01 січня 2019 року - до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).

У своєму рішенні від 22 травня 2018 року Європейський суд з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine), що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, зазначив, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129).

Рішення Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19), у якому відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16.

Суди установили, що оспорюваний договір міни (обміну) земельних ділянок від 08 травня 2015 року укладено між власниками, яким земельні ділянки належали на праві приватної власності: ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29 квітня 2014 року приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріально округу Українською Н. М., та ОСОБА_4 - на підставі державного акта ЯК 005159, виданого 27 грудня 2012 року Новоукраїнською РДА.

Отже ОСОБА_1 та ОСОБА_4 обмінялися сформованими земельними ділянками з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і для ведення фермерського господарства, та які зареєстровані, а тому на спірні правовідносини не поширюються положення Закону № 899-IV.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 383/1486/15-ц (провадження № 61-2629св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Згідно з довіреністю від 16 травня 2014 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 користуватися і розпоряджатися, зокрема обміняти, належну ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29 квітня 2014 року приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріально округу Українською Н. М., земельною ділянкою площею 5,5443 га, яка знаходиться на території Глодоської сільської ради. Для цього їй надано право, зокрема розписуватись за неї, та вчиняти визначені правочини цивільно-правового характеру. ОСОБА_1 підтвердила, що довіреність відповідає її дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки.

Суди встановили, що вказана довіреність недійсною не визнана. При цьому позивачем не доведено факту існування зловмисної домовленості її представника ОСОБА_3 , яка є тещею набувача земельної ділянки ОСОБА_2 , з іншою стороною оскарженого договору міни земельних ділянок.

За таких обставин, в задоволенні позову про визнання недійсним договору міни земельної ділянки слід відмовити через його необґрунтованість. Тому не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, визнання недійсним договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладений 27 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно, яку проведено на підставі цього договору, оскільки вони є похідними від основної вимоги про визнання недійсним договору міни.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4 , скасовано рішення судів попередніх інстанцій та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, то відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141, частини першої статті 416 ЦПК України понесені ОСОБА_4 судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 228,81 грн та у суді касаційної інстанції у розмірі 5 638,41 грн покладаються на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору міни земельних ділянок, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати у зв`язку із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 228,81 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 5 638,41 грн.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2018 року та постанова Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2018 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко

І. О. Дундар Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук