Єдиний унікальний номер судової справи 484/1668/20
Номер провадження 22-ц/812/2020/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 03 вересня 2020 року, під головуванням судді Закревського В.І. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про повернення земельних ділянок та стягнення заборгованості по орендній платі,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про повернення земельних ділянок та стягнення заборгованості по орендній платі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником земельних ділянок з кадастровим номером :01:000:1021, площею 0.2049 га, з кадастровим номером :01:000:1019, площею 0.0171 га, з кадастровим номером :01:000:1018, площею 2.5835 га, з кадастровим номером :01:000:1020, площею 1.4278 га, загальною площею 4.2333 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

28 грудня 2009 року між позивачем та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди земельної ділянки (паю), який зареєстровано 02 березня 2010 року у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за №139, за умовами якого ОСОБА_1 передала у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вищезазначену землю на 50 років, зі сплатою щорічної орендної плати в розмірі 3% від оціночної вартості земельного паю.

Між тим, позивач вважає, що вказаний договір оренди є припиненим, оскільки з часу виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) вона набула статусу власника конкретної земельної ділянки, тобто змінився як предмет оренди, так і статус орендодавця.

Звернення ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про повернення належних їй земельних ділянок позитивного результату не дали.

Крім того, відповідач в період з 2017 року по 2019 рік орендну плату не виплачує, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків.

Посилаючись на викладені обставини справи, ОСОБА_1 просила:

зобов`язати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути їй земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:000:1021, площею 0.2049 га; :01:000:1019, площею 0.0171 га, :01:000:1018, площею 2,5835 га, :01:000:1020, площею 1.4278 га; загальною площею 4.2333 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області в належному агротехнічному стані відповідно до акту приймання-передачі земельних ділянок;

стягнути на її користь з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» заборгованість по орендній платі в розмірі 9 705 грн. 96 коп., 3 % річних в розмірі 413 грн. 23 коп., відсотки з урахування встановленого індексу інфляції в розмірі 2 919 грн. 30 коп., а всього 13 038 грн. 49 коп.;

стягнути на її користь з відповідача судові витрати.

Представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» надав до суду відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що вимога про повернення земельної ділянки в належному агротехнічному стані відповідно до акту прийому-передачі є необґрунтованою та безпідставною, оскільки спірний договір оренди землі не містить будь-яких положень щодо зобов`язання відповідача передавати земельну частку (паю) відповідно до акту прийому-передачі. Крім того, вважав, що позивачем не доведено, що спірні земельні ділянки, отримані ним у власність, перебувають в користуванні відповідача. Також пояснював, що згідно пп.2 п.2 договору оренди оренда плата становить 1 211 грн. 77 коп., а позивачу за 2018 рік нарахована оренда плата в розмірі 3 235 грн. 32 коп. Вказане, на думку відповідача підтверджує виконання орендарем обов`язку щодо нарахування та виплати орендної плати. Також зазначав, що земельна ділянка за кадастровим номером :01:000:1020, площею 1.4278 га, яка належать позивачу, з 2013 року перебуває в оренді у Приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство «Каро», що підтверджується копіями витягів із Державного земельного кадастру, що містяться у матеріалах цивільної справи.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 вересня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.

Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:000:1021, площею 0.2049 га; :01:000:1019, площею 0.0171 га; :01:000:1018, площею 2.5835 га; :01:000:1020, площею 1.4278 га, загальною площею 4.2333 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області в належному агротехнічному стані відповідно до акту приймання-передачі земельних ділянок.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі в сумі 9 705 грн. 96 коп., 3% річних 413 грн. 23 коп., відсотки з урахуванням індексу інфляції 2 919 грн. 30 коп., а всього 13 038 грн. 49 коп.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 681 грн. 60 коп.

Суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди земельної частки (пай) між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» був укладений на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), але з часу отримання позивачем свідоцтв на право приватної власності на землю вона набула статус власника земельних ділянок, у зв`язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється.

Крім того, районний суд зазначав, що з матеріалів справи убачається, що існує заборгованість відповідача перед позивачем по орендній платі за договором оренди земельної частки (паю) за період 2017-2019 роки.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма Корнацьких», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відповідно до умов договору оренди земельної частки (пай) сторонами узгоджена орендна плата в твердій грошовій сумі у розмірі 1 211 грн. 77 коп. Водночас, з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів, позивачу за 2018 рік нарахована орендна плата до виплати 3 235 грн. 32 коп., тобто більша ніж передбачено договором, що свідчить про виконання відповідачем свого обов`язку щодо нарахування та виплати орендної плати.

Крім того, відповідач зазначав, що Велика Палата Верховного Суду висловила свою правову позицію у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №233/3676/19 щодо стабільності становища в орендних відносинах, яка в силу положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права, а саме: Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не погоджується з доводами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду про те, що положення п.2.3 договору оренди паю передбачає лише право на переукладення договору оренди землі, оскільки відповідно до ч.2 Розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» не вбачається, що переукладення договору оренди землі є правом, а не обов`язком. Ця норма є імперативною щодо продовження дії договору оренди і передбачає необхідність згоди сторін для зміни інших умов договору.

Таким чином, на переконання відповідача, саме позивач за даних обставин діяла недобросовісно, а саме скориставшись тим, що набула право власності на спірні земельні ділянки, звернулася до суду з позовом про їх повернення.

Позивач правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

Сторони в судове засідання не з`явилися, повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник відповідача надав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі. Виходячи з приписів ч.2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу без участі сторін.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Частиною 2 ст.792 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно з частиною першою ст.93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У пункті 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року №5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 року за №101/4322 визначено, що у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства.

При відмові орендаря розірвати цей договір та припинити користування земельною ділянкою право власника земельної ділянки (орендодавця) на землю підлягає захисту в загальному порядку.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі суди повинні враховувати, що згідно з пунктом 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 року за №101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватно власності на землю зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв`язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги статей 203, 215 ЦК України про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін.

З матеріалів справи убачається, що 28 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» у простій письмовій формі укладено договір оренди земельної частки (паю), зареєстрований 02 березня 2010 року у Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за №139, за умовами якого ОСОБА_1 надала, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну частку (пай) розміром 4.78 умовних кадастрових гектарів, належній їй на праві власності на підставі сертифікату серії МК №0035412. Строк дії договору становить 50 років (а.с.6).

В 2013-2014 роках ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом на виділення у натурі земельної частки (пай), отримала свідоцтва про право власності на земельні ділянки, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, а саме:

земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:1021, площею 0.2049 га, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 грудня 2014 року (а.с.7);

земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:1019, площею 0.0171 га, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 грудня 2014 року (а.с.13);

земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:1018, площею 2.5835 га, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 травня 2013 року (а.с.9);

земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:1020, площею 1.4278 га, загальною площею 4.2333 га, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 травня 2013 року (а.с.11).

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що з часу отримання позивачем вказаних свідоцтв на право приватної власності на землю остання набула статусу власника земельних ділянок, тобто змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (пай) слід вважати припиненими, а земельні ділянки, що були передані відповідачу на виконання умов цього договору підлягають поверненню власнику землі, тобто позивачу.

При цьому, на думку колегії суддів, безпідставними є посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №233/3676/19 щодо стабільності становища в орендних відносинах, оскільки обставини встановлені у тій справі та обставини встановлені у даній цивільній справі є різними. Так, за обставин даної справи судом встановлено, що з часу отримання позивачем правовстановлюючих документів на земельні ділянки та до моменту звернення її до суду, сторони за договором оренди земельної частки (пай) своїм переважним правом на переукладення договору не скористалися. Більш того, з матеріалів справи убачається, що частина земельної ділянки, яка була предметом спірного договору, передана у користування іншому підприємству, право оренди якого відповідач не оспорював. До того ж, зміст пункту 2.3 укладеного договору оренди земельної частки (паю) щодо переукладання договору у разі виділення земельної ділянки в натурі не може бути розцінений як безстроковий примус для власника земельної ділянки на переукладення договору оренди.

Також, право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати передбачено ст.24 Закону України «Про оренду землі».

Аналогічні положення закріплено й умовами спірного договору оренди земельної частки (пай).

Пунктом 3 обумовленого договору визначено обов`язок орендаря своєчасно сплачувати орендну плату визначену у договорі.

Невиплату орендної плати за користування землею ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не спростувало (протилежного не встановлено).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт несплати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» орендної плати за користування землею, а відповідачем на спростування вказаного не доведено факту виконання ним зобов`язань за договорами оренди землі щодо нарахування та внесення орендної плати за період з 2017 року до 2019 року включно. За такого, міськрайонний суд дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню орендна плата в межах позовної давності за три останні роки (2017-2019 роки), а також 3 % річних та інфляційні втрати.

Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На думку колегії суддів, оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32).

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 08 грудня 2020 року