ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 643/10968/13-ц

провадження № 22ц/818/4115/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

заявник - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А.,

боржник - ОСОБА_1 , представник боржника - Андросов А.О.,

стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»,

заінтересована особа - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року в складі судді Довготько Т.М.

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», боржник: ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 .

Подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. знаходиться дублікат виконавчого листа № 643/10968/13-ц, виданий 04 квітня 2019 року Московським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффазен Банк Аваль» 352 483,68 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 05 вересня 2013 року складає 2 817 402,05 грн.

Вказав, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Райффазен Банк Аваль» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт».

Зазначив, що 15 квітня 2019 року ним відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно боржника у межах суми боргу. Постанову про відкриття виконавчого провадження надіслано боржнику та стягувачу.

Вказав, що ним здійснено заходи щодо пошуку майна боржника, для чого направлено запити до відповідних державних органів. Однак, виявлено, що право власності на нерухоме майно за боржником не зареєстровано.

Зазначив, що 16 квітня 2019 року, 23 квітня 2019 року та 20 листопада 2019 року накладено арешт на кошти боржника на рахунках у банківських установах.

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та Акціонерне товариство «Ощадбанк» повідомили про наявність коштів на рахунках боржника. У зв`язку з чим ним невідкладно виставлено платіжні вимоги. Інші банки повідомили про відсутність відкритих рахунків на ім`я боржника або відсутність коштів.

Вказав, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю (нотаріус) і має дохід від неї. Інші джерела доходу у боржника відсутні. Транспортних засобів за боржником також не зареєстровано. 20 листопада 2019 року боржник надав декларацію про доходи та майно, у якій відомості про майно відсутні, а сума одержаного доходу становить 54 000,00 грн.

Зазначив, що 18 жовтня 2019 року та 05 травня 2020 року здійснено виїзди за адресою боржника. Однак, доступу до квартири не надано. Боржника не виявлено. Перевірити його майновий стан неможливо.

Вказав, що деякий час боржник добровільно сплачував на виконання рішення суду по 1000,00 грн. З урахуванням добровільних оплат та примусово стягнутих сум всього борг за судовим рішенням погашений лише в сумі 15 037,68 грн. Про причини невиконання рішення боржник не повідомляв.

Зазначив, що ОСОБА_1 з 29 серпня 1992 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 .

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дружині боржника, ОСОБА_2 , належать об`єкти нерухомого майна: нежиле приміщення загальною площею 64,9 кв м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та квартира в житловому будинку літ. «А-9» за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказав, що право власності на вказане майно набуто дружиною боржника у період шлюбу з ним. Тому, ці об`єкти нерухомого майна є спільною сумісною власністю боржника ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 . Їхні частки у зазначеному майні є рівними і не визначеними.

Просив визначити частку майна боржника ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 , та у нежилому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , якими боржник володіє спільно з ОСОБА_2 , у розмірі Ѕ частки вказаного майна.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року заяву приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. - задоволено частково; визначено частку майна боржника ОСОБА_1 у спільній власності з ОСОБА_2 , а саме у нежилому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 - як Ѕ частку; в решті вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду - скасувати частково, в частині визначення частки майна боржника у спільній власності з ОСОБА_2 , а саме у нежилому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 - як Ѕ частки, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не звернув увагу на те, що він систематично і добровільно погашає борг у розмірі по 1000,00 грн щомісячно. Вказав, що судом не встановлено правового режиму спірного майна, оскільки це нежитлове приміщення є робочим місцем ОСОБА_2 як приватного нотаріуса та використовується нею для здійснення нотаріальної діяльності, а він не має до нього жодного відношення.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надано.

13 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про закриття провадження у справі, яке під час розгляду справи не розглядалося, оскільки на його розгляді представник не наполягав, так як від приватного виконавця заяви про відмови від апеляційної скарги або подання не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що нежитлове приміщення, частку боржника у якому просив визначити приватний виконавець, набуте у власність ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , отже, належить до спільної сумісної власності подружжя, частки у якій є рівними, тобто боржнику належить Ѕ частка.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за генеральною кредитною угодою № 741 та укладеним в рамках генеральної угоди кредитним договором № 010-2/07/1-1288/07 від 03 грудня 2007 року в загальній сумі 352 483,68 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 05 вересня 2013 року складає 2 817 402,05 грн, вирішено питання щодо судових витрат (а. с. 69-71, том 1).

Судове рішення є чинним, не скасовано.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року, замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Райффазен Банк Аваль» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (а. с. 263-264, том 1, а. с. 121-124, том 3).

Постановою Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року, вирішено видати дублікат виконавчого листа у справі, виданого 03 лютого 2014 року на виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2013 року, та поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання (а. с. 236-239, том 3, а. с. 24-27, том 4).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. від 15 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58897962 з примусового виконання виконавчого листа (дублікат) № 643/10968/13-ц, виданого 04 квітня 2019 року Московським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 352 483,68 доларів США, що складає 2 817 402,05 грн; зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за її неподання або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей; стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 281 740,20 грн (а. с. 11, том 7).

Постанова про відкриття виконавчого провадження надіслана боржнику та стягувачу, що підтверджується копією супровідного листа та поштової квитанції від 16 квітня 2019 року (а. с. 10, том 7).

15 квітня 2019 року та 16 квітня 2019 року приватним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника ОСОБА_1 (а. с. 12, 14, том 7).

З відповідей Пенсійного фонду України від 15 квітня 2019 року № та № вбачається, що відомості про ОСОБА_1 як особу, що працює за трудовим та цивільно-правовим договором, про останнє місце роботи, та про особу, що отримує пенсію, відсутні (а. с. 13, том 7).

Як вбачається з відповіді Державної фіскальної служби України від 22 квітня 2019 року № , ОСОБА_1 має рахунки у банківських установах: Акціонерному товаристві «Ощадбанк», Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерному товаристві «Укрсоцбанк», Публічному акціонерному товаристві «МТБ «Банк», Акціонерному товаристві «Альтбанк» (а. с. 15, том 7).

23 квітня 2019 року постановою приватного виконавця накладено арешт на кошти боржника на рахунках у зазначених банках та всіх інших відкритих рахунках (а. с. 16, том 7).

З відповідей Акціонерного товариства «Скай банк» від 22 квітня 2019 року, Акціонерного товариства «Східно-Український банк «Грант», Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» від 19 квітня 2019 року, Акціонерного товариства «Мегабанк» від 22 квітня 2019 року, Акціонерного товариства «Сбербанк» від 23 квітня 2019 року, Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» від 19 квітня 2019 року, Акціонерного товариства «МТБ Банк» від 13 травня 2019 року, Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «ОТП Банк» від 25 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 не має відкритих рахунків у цих установах (а. с. 17-18, 20 зворот, 22, 25 зворот, 27, том 7).

З відповідей Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» від 26 квітня 2019 року та 12 червня 2019 року, Акціонерного товариства «Альфа-банк» від 23 квітня 2019 року, Акціонерного товариства «Альтбанк» від 23 квітня 2019 року, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 23 квітня 2019 року, 23 травня 2019 року, 11 червня 2019 року, 04 березня 2020 року, Акціонерного товариства «Ощадбанк» від 11 травня 2019 року, від 26 червня 2019 року, від 28 квітня 2020 року вбачається, що постанова про арешт коштів прийнята до виконання. Однак, коштів на рахунках боржника недостатньо для погашення боргу (а. с. 19 зворот, 20, 21, 23, 24 зворот, 25, 27 зворот, 28 зворот, 29, 43, 47, том 7).

Як вбачається з відповіді Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» від 24 березня 2020 року, на ім`я ОСОБА_1 відкрито рахунок, залишок грошових коштів на якому 838,71 грн (а. с. 46, том 7).

Транспортні засоби за ОСОБА_1 не зареєстровані, що підтверджується листом регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області від 22 квітня 2019 року (а. с. 15, зворот, том 7).

Право власності на нерухоме майно за боржником не зареєстровано, що ним не заперечується.

Як вбачається з відповіді Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 11 травня 2019 року, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю - нотаріус з 13 червня 1997 року, і має дохід від неї. Згідно наданої декларації про майновий стан та доходи за 2018 рік сума одержаного доходу - 327 334,00 грн, витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату - 54 504,72 грн, інші витрати - 218 828,66 грн, сума чистого оподатковуваного доходу - 54 000,62 грн (а. с. 24, том 7).

20 листопада 2019 року боржник ОСОБА_1 надав приватному виконавцю декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи. Єдиним джерелом доходу вказав «незалежну професійну діяльність», а суму одержаного доходу - 54 000,62 грн (а. с. 32-33, том 7).

18 жовтня 2019 року та 05 травня 2020 року приватним виконавцем здійснено виїзди за місцем реєстрації боржника, однак доступу до квартири не надано. Боржника не виявлено. Його майновий стан перевірити не вдалось, про що складено акти за участі понятих (а. с. 30, 48, том 7).

Постановою приватного виконавця від 20 листопада 2019 року накладено арешт на кошти боржника на рахунку в Акціонерному товаристві «Універсал Банк». Вказана постанова прийнята банком до виконання, однак коштів на рахунку боржника недостатньо (а. с. 34, 35, 46 зворот, том 7).

ОСОБА_1 здійснював часткове погашення боргу сумами по 1000,00 грн, які перераховував приватному виконавцю 27 травня 2019 року, 04 червня 2019 року, 11 липня 2019 року, 07 серпня 2019 року, 03 вересня 2019 року, що підтверджується виписками за рахунком (а. с. 40-41, том 5, а. с. 45-47, том 6).

ОСОБА_1 з 29 серпня 1992 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 25 лютого 2020 року та копією свідоцтва про шлюб (а. с. 88, том 1, а. с. 36-37, том 7).

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_2 належить на праві власності: нежиле приміщення загальною площею 64,9 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 22 серпня 2016 року на підставі договору про розірвання договору дарування від 22 серпня 2016 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 травня 2005 року № 132, а також квартира в житловому будинку літ. «А-9» за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано 13 березня 2015 року на підставі договору дарування (а. с. 38-39, 40, 41, том 7).

ОСОБА_2 також є приватним нотаріусом, що підтверджується копіями свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю від 23 червня 1999 року № 3413 та реєстраційного посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності № 150 від 12 липня 1999 року. У вказаному посвідченні зазначено адресу робочого місця нотаріуса: АДРЕСА_4 (а. с. 94-95, том 7).

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до частин п`ятої та шостої указаної норми, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з вимогами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Відповідно до частини 1 статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу.

Визначення такої частки не призводить до звуження належних боржнику прав, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Крім того, задоволення подання виконавця не порушує прав інших співвласників майна, оскільки за ними залишається право власності на нерухоме майно.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року, справа № 464/2227/17, провадження № 61-14741св18.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна сумісна власність - це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843 цс 17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325 цс 18).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Матеріали справи свідчать про те, що заочне рішення суду, яким з ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти, є чинним. Боржнику відомо про наявність у нього заборгованості. Однак дотепер судове рішення не виконано.

Приватним виконавцем вжиті відповідні заходи, передбачені чинним законодавством щодо примусового виконання рішення, але такі дії не призвели до його виконання у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів, достатніх для погашення боргу.

Частково задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції правильно зазначив, що право власності на вказане нежитлове приміщення набуте ОСОБА_2 за час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , а отже, це майно є спільним майном подружжя. Відсутність у правовстановлюючих документах на майно прізвища боржника не свідчить про відсутність у нього його частки.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 наполягав на задоволенні апеляційної скарги, однак, не довів її обгрунтованості. Пояснив, що заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 не погашена.

Враховуючи, що у ОСОБА_1 існує заборгованість за судовим рішенням, іншого майна на праві власності він не має, а наявних у нього коштів недостатньо для погашення цієї заборгованості в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість визначення належної боржнику частки у спільному майні подружжя для подальшого погашення вказаної заборгованості та обґрунтовано частково задовольнив подання приватного виконавця.

Аналогічні висновки у спірних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року, справа № 534/795/14-ц, провадження № 61-11138св18, від 05 лютого 2020 року, справа № 757/46471/18, провадження № 61-15534св19.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що судом не встановлено правового режиму спірного майна, оскільки спірне нежитлове приміщення є робочим місцем ОСОБА_2 як приватного нотаріуса, використовується нею для здійснення нотаріальної діяльності, та він не має до нього жодного відношення, судова колегія відхиляє, оскільки за змістом статті 368 ЦК України, статей 57, 60, 70 СК України належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, має бути спростована тим з подружжя, хто оспорює правовий режим такого майна.

Однак, жодних доказів на підтвердження того, що спірне нежитлове приміщення придбано за особисті кошти ОСОБА_2 та не є спільною сумісною власністю подружжя, матеріали справи не містять.

Використання ОСОБА_2 зазначеного приміщення у своїй професійній діяльності є реалізацією правомочності власника користуватися таким майном та не змінює його статусу як спільної власності подружжя.

Самою ОСОБА_2 ухвала суду не оскаржувалась.

Відомостей про те, що ОСОБА_2 зверталась до суду з вимогами про поділ майна подружжя, про визнання спірного нежитлового приміщення її особистою власністю або що таке питання врегульовано подружжям у позасудовий спосіб, матеріали справи не містять.

Таким чином, презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нежитлове приміщення апелянтом не спростовано.

Аргументи ОСОБА_1 , що він систематично і добровільно погашає борг у розмірі по 1000,00 грн щомісячно, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зазначені обставини з урахуванням суми боргу та відсутності у нього іншого майна, не свідчать про відсутність підстав для визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з дружиною.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що він не отримував ухвали суду про прийняття до провадження подання приватного виконавця та копії самого подання, а також судової повістки; що він подавав клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом проігноровано, та розглянуто подання без його участі та без участі ОСОБА_2 , судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2020 року прийнято до провадження заяву приватного виконавця та призначено справу до розгляду на 28 травня 2020 року о 09-45 год.

27 травня 2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на запровадження карантину та необхідність ознайомлення з матеріалами справи, та 28 травня 2020 року розгляд справи відкладено на 23 червня 2020 року о 16-00 год.

19 червня 2020 року представник ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується його заявою (а. с. 66, том 7).

23 червня 2020 року від ОСОБА_1 вдруге надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване запровадженням карантину та необхідністю підготовки відзиву (а. с. 76-77, том 7).

ОСОБА_2 отримано судові повістки про виклик до суду як на 28 травня 2020 року, так і на 23 червня 2020 року, що підтверджується поштовими повідомленнями (а. с. 69, 74).

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відомо про судові засідання, призначені на 28 травня 2020 року та 23 червня 2020 року. За клопотанням ОСОБА_1 розгляд справи, призначений на 28 травня 2020 року, відкладено на 23 червня 2020 року. Однак протягом цього часу він не скористався своїм правом на подання до суду заперечень та доказів у їх обґрунтування.

За таких умов, неявка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно вимог частини 2 статті 443 ЦПК України не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено з додержанням норм процесуального права, та підстав для її зміни або скасування в цій частині не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

В іншій частині ухвала суду не оскаржувалась та не переглядалась.

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, підстави для розподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1. ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

В іншій частині ухвала суду не оскаржувалась та не переглядалась.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 04 грудня 2020 року.