ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8960/20 Справа № 202/7726/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,
суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Аврора ДРТ, третя особа ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Аврора ДРТ (далі ТОВ Аврора ДРТ), третя особа ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працювала на посаді директора з розвитку медичного центру в ТОВ Аврора ДРТ з 10.06.2019 року. Наказом від 16.10.2019 року була звільнена на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважала незаконним, оскільки вона фактично перебувала на своєму робочому місці саме у день складання наказу № 14 за згодою сторін, та оскільки їй відмовили у виплаті не офіційної частини заробітної плати, вона забрала свою заяву про розірвання трудових відносин за згодою сторін.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: поновити її на роботі на посаді директора з розвитку медичного центру в ТОВ Аврора ДРТ; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.10.2019 року по день ухвалення рішення про поновлення на роботі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.08.2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачки без задоволення, посилаючись на те, що позивачка була відсутньою на роботі 26 та 27 вересня 2019 року протягом повного робочого дня, про що заступником директора по роботі з клієнтами ОСОБА_3 було складено доповідні записки та акти про відсутність працівника на роботі. Факт відсутності позивачки на робочому місці протягом 26 та 27 вересня 2019 року підтверджується також відповідними відмітками у табелі обліку робочого часу за вересень 2019 року. Після отримання доповідної записки № 1 від 26.09.2019 року директором підприємства були вжиті заходи для з`ясування причин відсутності позивачки на роботі, зокрема видано наказ № 20 від 26.09.2019 року про проведення службового розслідування. Відповідно до зазначеного наказу було створено комісію для проведення службового розслідування факту відсутності ОСОБА_1 на роботі та доручено до 01.10.2019 року з`ясувати причини відсутності працівника на робочому місці. Протягом 26 та 27 вересня 2019 року члени комісії неодноразово телефонували ОСОБА_1 з метою з`ясування причини відсутності, на телефонні дзвінки остання не відповідала. 27.09.2019 року позивачці було направлено повідомлення № 1 про необхідність надання пояснень щодо причин відсутності на роботі. Позивачка вийшла на роботу 30.09.2019 року, проте жодних пояснень та документів щодо поважності причини своєї відсутності не надала та відмовилась підписувати акти про відсутність працівника на роботі № 1 від 26.09.2019 року та № 2 від 27.09.2019 року, про що було складено акт № 1 про відмову підписувати акти про відсутність на робочому місці без поважних причин від 30.09.2019 року. За результатами службового розслідування було складено акт від 30.09.2019 року, яким встановлено відсутність поважних причин у ОСОБА_1 для відсутності на роботі протягом усього робочого дня 26.09.2019 року та 27.09.2019 року. На підставі акту про результати службового розслідування, директором ТОВ Аврора ДРТ було підписано наказ № 22 про порушення трудової дисципліни від 30.09.2019 року. Керуючись положеннями ст.ст. 147-149 КЗпП України, наказом № 25 від 15.10.2019 року до позивачки було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Позивачка відмовилась підписувати зазначений наказ про застосування дисциплінарного стягнення та отримувати його копію, про що було складено відповідний акт. Представник відповідача наголошував, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підтверджені жодними доказами та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що наказом № 19 від 07.06.2019 року ОСОБА_1 прийнята на посаду директора з розвитку медичного центру в ТОВ Аврора ДРТ з 10.06.2019 року.

Наказом № 14 від 16.10.2019 року ОСОБА_1 звільнена на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України через прогул без поважних причин.

В ході розгляду справи, судом першої інстанції в якості свідка було допитано ОСОБА_3 яка зазначала, що з грудня 2018 року по теперішній час працює в ТОВ Аврора ДРТ на посаді заступника директора по роботі з клієнтами. 26 та 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі протягом усього робочого часу. Зазначала, що нею була складена доповідна на ім`я директора ТОВ Аврора ДРТ про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. Наголошувала, що позивачка не повідомляла про причини відсутності на роботі та довідку про хворобу не надавала.

Також, в судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_4 яка зазначала, що з серпня 2017 року по теперішній час працює в ТОВ Аврора ДРТ. З позивачкою ОСОБА_1 працювала в одному кабінеті. Повідомила суду, що 26 та 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі протягом усього робочого часу. Причини відсутності на робочому місці їй не відомі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що позивачкою не доведено належними, достатніми та достовірними доказами поважність причин відсутності на робочому місці протягом робочого часу 26 та 27 вересня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У статті 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Відповідно до ст. 147, 148, 149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі визначено положеннями Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я за № 455 від 13.11.2001 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за № 1005/6196 (далі Інструкція).

Відповідно до пп. 1.1, 1.2 Інструкції тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що вона була відсутня на роботі протягом робочого часу 26 та 27 вересня 2019 року з поважних причин, а саме у зв`язку з хворобою, що підтверджується випискою з амбулаторної картки, згідно якої вона зверталася до КНП Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 11 Дніпровської міської ради амбулаторія № 2 та знаходилась на амбулаторному лікуванні з 26.09.2019 року по 30.09.2019 року, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до пунктів 2.5, 2.6 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року (далі Інструкція), листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі. Особам, які звернулися за медичною допомогою та визнані непрацездатними по завершенні робочого дня, листок непрацездатності може видаватись, за їх згодою, з наступного календарного дня.

Зміст положення частини третьої статті 40 КЗпП України, роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у зазначеній постанові, та Інструкції дає підстави для висновку про те, що визначальним при вирішенні питання про поновлення працівника, звільненого у період його тимчасової непрацездатності, є день відкриття листка непрацездатності незалежно від часу такого відкриття. При цьому пунктом 2.6 Інструкції передбачено видання листка непрацездатності як в день завершення робочого дня особи, яка звернулася за медичною допомогою та визнана непрацездатною, так і за її згодою на наступний календарний день.

Так, згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до положень п.1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я за № 455 від 13.11.2001 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за № 1005/6196 (надалі Інструкція), тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Згідно п.1.2. Інструкції видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Судом проаналізовано випадки, обумовлені п.п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6 Інструкції, коли тимчасова непрацездатність може посвідчуватися іншими документами, окрім листка непрацездатності, та суд прийшов до висновку, що жоден з цих випадків не може бути застосований у даних правовідносинах.

Так, згідно п.1.13 Інструкції іноземцям, які тимчасово перебувають на території України і не працюють на підприємствах, в установах і організаціях України, видається витяг з медичної карти амбулаторного чи стаціонарного хворого, де вказується термін тимчасової непрацездатності, якщо інше не передбачено міжнародними угодами.

Згідно п.2.7 Інструкції особам, направленим фельдшером здоровпункту під час робочої зміни до лікувально-профілактичного закладу, листок непрацездатності видається з моменту звернення у здоровпункт у разі визнання їх тимчасово непрацездатними. Особам, не визнаним тимчасово непрацездатними, лікарем лікувально-профілактичного закладу видається довідка довільної форми з позначкою про час звернення до лікувально-профілактичного закладу, а у випадку, коли працівник звертався в здоровпункт в нічну зміну, видається листок непрацездатності з часу звернення у здоровпункт до закінчення робочої зміни.

Згідно п.2.16 Інструкції захворювання студентів вищих навчальних закладів І-ІV рівнів акредитації та учнів професійно-технічних навчальних закладів засвідчується довідкою форми № 095/о Довідка про тимчасову непрацездатність студента, учня технікуму, професійно-технічного училища, про хворобу, карантин і інші причини відсутності дитини, яка відвідує школу, дитячий дошкільний заклад.

Згідно п.2.17 Довідка довільної форми, засвідчена підписом головного лікаря і печаткою лікувально-профілактичного закладу, видається особам, які проходять обстеження: з приводу встановлення причинного зв`язку захворювання з умовами праці, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; за направленням слідчих органів, прокуратури і суду.

Згідно п.2.18. Інструкції довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально-профілактичного закладу, видається: у разі тимчасової непрацездатності громадян, які шукають роботу, і безробітних, враховуючи період їх професійної підготовки та перепідготовки; особам, які проходять обстеження в лікувально-профілактичних закладах за направленням військових комісаріатів; особам, які проходять додаткове наркологічне обстеження в умовах стаціонару відповідно до пункту 11 Інструкції про профілактичний наркологічний огляд та його обов`язкові обсяги, затвердженої наказом МОЗ України від 28.11.1997 № 339, особам, які проходять діагностичне обстеження в закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, за відсутності ознак тимчасової непрацездатності.

Відповідно до п.2.19.Інструкції особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації.

Відповідно до п.2.20.Інструкції особам, які перебувають під арештом та проходять судово-медичну експертизу, листок непрацездатності не видається.

Відповідно до п.3.4. Інструкції, якщо дитина продовжує хворіти, то особі, яка здійснює догляд за хворою дитиною, після закінчення максимального терміну листка непрацездатності, передбаченого законодавством України, видається довідка за формою, встановленою МОЗ України.

Відповідно до п.3.16 Інструкції для догляду за хворим старше 14 років, який знаходиться на стаціонарному лікуванні, згідно з висновком ЛКК про необхідність індивідуального догляду, видається довідка довільної форми, засвідчена підписом головного лікаря та печаткою лікувально-профілактичного закладу.

Відповідно до п.6.6 Інструкції жінкам, які не підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, видається довідка форми № 147/о Довідка для призначення і виплати державної допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами жінкам, які не застраховані в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженої наказом МОЗ України від 18.03.2002 № 93.

Видача КНП Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 11 Дніпровської міської ради довідки про знаходження позивачки на амбулаторному лікуванні з 26.09.2019 року по 30.09.2019 року (а.с.85) не підпадає під жодне із виключень, встановлених Інструкцією, коли листок непрацездатності не видається, суд не може прийняти вказану довідку в якості належного, достатнього та достовірного доказу непрацездатності позивачки 26 та 27 вересня 2019 року.

Крім того, як убачається з самої довідки, вона була видана лише 30.01.2020 року та в суді апеляційної інстанції позивач підтвердила, що після її виходу на роботу вона не подавала будь-яких документів на підтвердження поважності причин її відсутності на робочому місті.

Інших доказів, які б підтверджували факт тимчасової непрацездатності 26 та 27 вересня 2019 року, позивачка не надала.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що надана позивачкою виписка з амбулаторної картки не є достатнім доказом поважності причин відсутності її на роботі 26 та 27 вересня 2019 року впродовж всього робочого дня, оскільки їх форма, зміст та підстави видачі не відповідають вимогам Інструкції про порядок видачі документів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як установлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі протягом робочого часу 26 та 27 вересня 2019 року, про що заступником директора по роботі з клієнтами ОСОБА_3 було складено доповідні записки та акти про відсутність працівника на роботі.

Факт відсутності позивачки на робочому місці протягом 26 та 27 вересня 2019 року підтверджується також відповідними відмітками у табелі обліку робочого часу за вересень 2019 року.

Після отримання доповідної записки № 1 від 26.09.2019 року директором підприємства були вжиті заходи для з`ясування причин відсутності позивачки на роботі, зокрема видано наказ № 20 від 26.09.2019 року про проведення службового розслідування.

Відповідно до зазначеного наказу було створено комісію для проведення службового розслідування факту відсутності ОСОБА_1 на роботі та доручено до 01.10.2019 року з`ясувати причини відсутності працівника на робочому місці.

Протягом 26 та 27 вересня 2019 року члени комісії неодноразово телефонували ОСОБА_1 з метою з`ясування причини відсутності, на телефонні дзвінки остання не відповідала. 27.09.2019 року позивачці було направлено повідомлення № 1 про необхідність надання пояснень щодо причин відсутності на роботі.

Позивачка вийшла на роботу 30.09.2019 року, проте жодних пояснень та документів щодо поважності причини своєї відсутності не надала та відмовилась підписувати акти про відсутність працівника на роботі № 1 від 26.09.2019 року та № 2 від 27.09.2019 року, про що було складено акт № 1 про відмову підписувати акти про відсутність на робочому місці без поважних причин від 30.09.2019 року.

За результатами службового розслідування було складено акт від 30.09.2019 року, яким встановлено відсутність поважних причин у ОСОБА_1 для відсутності на роботі протягом усього робочого дня 26.09.2019 року та 27.09.2019 року.

На підставі акту про результати службового розслідування, директором ТОВ Аврора ДРТ було підписано наказ № 22 про порушення трудової дисципліни від 30.09.2019 року.

Керуючись положеннями ст.ст. 147-149 КЗпП України, наказом № 25 від 15.10.2019 року до позивачки було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити із того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом всього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку із поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору). Невихід працівника на роботу у зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин.

Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Частинами першою, третьою статті 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останню було звільнено з дотримання положень трудового законодавства.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко