Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 712/9294/17

провадження № 61-12917св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Фідобанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Фінанс», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2017 року в складі судді Пересунька Я. В. та постанову апеляційного суду Черкаської області від 09 січня 2018 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Фетісової Т. Л., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Глобал Фінанс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс»), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп (далі - ТОВ «Фінанс Транс Груп»), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсними кредитного договору, договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Позов мотивований тим, що 18 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір № 014/2061/2/21646, відповідно до умов якого останній надав позивачці кредит у розмірі 100 000 доларів США до 17 серпня 2028 року зі сплатою 12,5 процентів річних за користування грошовими коштами.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 18 серпня 2008 року за нотаріально посвідченим договором іпотеки № 014/2061/2/21646 вона передала в іпотеку банку майно заставною вартістю 638 644,44 грн, а саме: жилий будинок А1 з мансардою по АДРЕСА_1 , загальною площею 117,9 кв. м., жилою площею 60,4 кв. м., а також земельну ділянку, кадастровий № :02:02:0320, загальною площею 851,9 кв. м., за цією ж адресою.

05 червня 2013 року ВАТ «Ерсте Банк» змінив назву на ПАТ «Фідобанк».

27 травня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги № 2, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору свої права вимоги до боржників за кредитними договорами, серед яких і право вимоги за її кредитним договором.

27 травня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки № 2, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права вимоги за договорами іпотеки, у тому числі і право вимоги за її іпотечним договором.

В подальшому, а саме 27 липня 2015 року, зазначає ОСОБА_1 , між ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» та ТОВ «Фінанс траст груп» було укладено договір про відступлення права вимоги (факторингу) № 315, що виникло з кредитного договору № 014/2061/2/21646 від 18 серпня 2008 року, укладеного між нею та ВАТ «Ерсте Банк».

27 липня 2015 року між ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» та ТОВ «Фінанс траст груп» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 18 серпня 2008 року.

30 березня 2017 року приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н. В. зареєструвала за ТОВ «Фінанс траст груп» право власності на житловий будинок з мансардою та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Вважаючи кредитний договір від 18 серпня 2008 року, укладений між нею та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» таким, що суперечить чинному законодавству України з моменту його укладення, порушує її права та охоронювані законом інтереси як споживача фінансових послуг, а також вважаючи укладені між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» договори про відступлення права вимоги недійсними, оскільки сторони договору про відступлення права вимоги, не могли бути сторонами договору факторингу через відсутність у них необхідного обсягу цивільної дієздатності, крім того, на момент укладення оскаржуваних договорів про відступлення права вимоги діяла заборона щодо відступлення права вимоги до боржника-фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання, ОСОБА_1 звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси із відповідним позовом та уточнивши позовні вимоги, змінивши підстави позову остаточно просила:

визнати недійсним кредитний договір № 014/2061/2/21646, укладений 18 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк»;

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами № 2, укладений 27 травня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/2061/2/21646 від 18 серпня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк»;

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки № 2, укладений 27 травня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» в частині відступлення права вимоги за нотаріально посвідченим договором іпотеки, укладеним 18 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 06 лютого 2014 року розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» були внесені зміни, відповідно до яких до фінансової послуги факторингу віднесено, зокрема, набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі й права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення. Станом на 27 травня 2014 року, та 27 липня 2015 року, вже не існувало обмеження щодо відступлення права вимоги до боржника-фізичної особи, яка не була суб`єктом господарювання.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 09 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що станом на 27 травня 2014 року, як і станом на 27 липня 2015 року, не існувало обмеження щодо відступлення права вимоги до боржника-фізичної особи, яка не була суб`єктом господарювання. В порушення вимог статті 81 ЦПК України, із сторони ОСОБА_1 на адресу суду не було надано належних, допустимих, переконливих доказів, підтверджуючих обґрунтованість заявленого позову, наявності правових передумов для визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними з підстав, визначених діючим цивільним законодавством, у зв`язку із чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 09 січня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що за ТОВ «Фінанс Траст Груп», з яким позивач не вступала в жодні договірні правовідносини, зареєстроване право власності на належне позивачу нерухоме майно. Договір про відступлення права вимоги № 2 від 27 травня 2014 року та договір № 2 про відступлення права за договором іпотеки від 27 травня 2014 року є недійсними правочинами, оскільки оспорювані договори вчинені особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності та вчинені в супереч актам цивільного законодавства, у зв`язку з чим позивач має право визнати такі правочини недійсними в судовому порядку. Крім того, у відповідачів на момент вчинення оспорюваних правочинів ліцензії були відсутніми, у зв`язку з чим такі правочини є недійсними. Не маючи ліцензії на здійснення валютних операцій, ТОВ «ГлобалФінанс» як новий кредитор, не мало права приймати грошові кошти в рахунок погашення боргових зобов`язань в іноземній валюті, а ПУАТ «Фідобанк» як первісний кредитор, не зобов`язаний перераховувати валютні надходження від погашень кредитних зобов`язань новому кредитору.

Аргументи інших учасників справи

У травні 2018 року ТОВ «Фінанс Траст Груп» подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення судів без змін.

Відзив мотивований тим, що на дату укладення кредитного договору з позивачем та в процесі обслуговування кредитної заборгованості, банк мав відповідний дозвіл на здійснення в тому числі операцій з валютними цінностями і відповідно мав всі законні підстави на видачу валютного кредиту. Права вимоги за всіма відступленими кредитними договорами були визначені та сплачені в національній валюті. Позивач не проводив з відповідачами жодних розрахунків за кредитним договором та не надав жодного доказу повного розрахунку з банком або з новим кредитором. Судом першої та апеляційної інстанції було правильно надано оцінку доказам та постановлені законні та обґрунтовані рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи № 712/9294/17 надійшли до Верховного Суду.

26 лютого 2019 року надійшло клопотання ОСОБА_1 від 22 лютого 2019 року про відмову від касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відмову від касаційної скарги відмовлено. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про участь у розгляді касаційної скарги.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 07 травня 2014 року ПАТ «Фідобанк», яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань ВАТ «Ерсте Банк», згідно Договору про відступлення прав вимоги № 2 за кредитними договорами та Договору № 2 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченого 27 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М. А., реєс. № 469, відступило ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс» свої права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 13372, зокрема, укладеними 18 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_1

27 липня 2015 року між ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» укладено договір про відступлення права вимоги (факторингу) № 315 за кредитним договором № 014/2061/2/21646, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №014/2061/2/21646.

30 липня 2015 року на адресу ОСОБА_1 ТОВ ФК «Глобал Фінанс» направило рекомендованим листом повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, які були повернуті за закінченням терміну зберігання. Отже, вся процедура, яка передбачена чинним законодавством, була виконана відповідачами належним чином.

Після укладення договорів відступлення права вимоги № 315 від 27 липня 2015 року та договору про відступлення за договором іпотеки, між ТОВ ФК «Глобал Фінанс» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» були проведені взаєморозрахунки.

ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» є фінансовою установою та має право здійснювати, зокрема, залучення фінансових активів юридичних осіб із зобов`язанням щодо наступного їх повернення та факторинг, без отримання ліцензії та/або дозволів.

Аналогічне свідоцтво з відповідним додатком 18 лютого 2015 року отримало і ТОВ «Фінанс Траст Груп».

Відступлення права вимоги - заміна кредитора у зобов`язанні шляхом передання особою своїх прав іншій особі за правочином (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

За змістом частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора

у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Встановивши, що ОСОБА_1 не довела підстав для визнання частково недійсними оспорюваних договорів, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Доводи касаційної скарги про те, що оспорювані правочини вчинено особою, яка не мала на це право безпідставні.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року в справі № 757/44011/15-ц (провадження № 61-16980св18) зроблено висновок по застосуванню норм глави 73 ЦК України та вказано, що «за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 462/2980/17 (провадження № 61-11405св18) зроблено висновок, що «ні ЦК України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Апеляційний суд помилково вважав, що до спірних правовідносин може бути застосовано норми підзаконного акту - розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, згідно з яким до фінансової послуги факторингу було віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників, суб`єктів господарювання, за договором, на якому базується таке відступлення. Положення зазначеного підзаконного акту суперечить положенням статті 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог статті 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами».

Отже, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що відсутність генеральної валютної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій у ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» на момент вчинення оспорюваних правочинів є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року в справі № 204/7396/15-ц (провадження № 61-16496св18) вказано, що «висновок апеляційного суду про визнання недійсним договору факторингу в частині передачі прав вимоги до ОСОБА_1 є помилковим, оскільки відсутність у ТОВ «ФК «Вектор плюс» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року в справі № 336/6704/13-ц (провадження № 61-27946св18) зазначено, що «відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 дає підстави вважати, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61- 28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

Але суди не звернули уваги на наступне.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) Верховний Суд дійшов висновку, що «у відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15,16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Недійсність правочину, який порушує публічний порядок встановлена законом і цей правочин є нікчемним, тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав.

За змістом пункту 1.2 кредитного договору передбачено, що додатково, при наданні кредиту позичальник сплачує на користь кредитора: 1.2.1 комісію за розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку в розмірі 0,99 % від суми кредиту; 1.2.2 комісію за видачу готівки з поточного рахунку в розмірі 0,50 % від суми виданих коштів, але не більше 750,00 доларів США в національній валюті по курсу НБУ.

Таким чином, зазначена сплата комісій є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункт договору, який передбачає її сплату, є нікчемним.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови в частині визнання недійсними пункту 1.2 кредитного договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено частково без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення першої та апеляційної інстанції змінити, виклавши їх мотивувальні частини щодо нікчемності пункту 1.2 кредитного договору в редакції цієї постанови, в іншій частині судові рішення слід залишити без змін.

Оскільки Верховний Суд змінює оскаржені рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 410, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2017 рокута постанову апеляційного суду Черкаської області від 09 січня 2018 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини щодо нікчемності пункту 1,2 кредитного договору в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук