КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 361/2145/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Селезньової Т.В. в м. Бровари22 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання окремих положень кредитного договору недійсним, стягнення грошових коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання окремих положень кредитного договору недійсним, стягнення грошових коштів, просив визнати недійсним п. 3.11 договору № 0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 11 жовтня 2016 року та додаток № 1 до договору, укладений між позивачем та відповідачем, в частині встановлення щомісячних комісій за управління кредитом, з моменту його укладення, стягнути з відповідача на свою користь 30245,50 грн. сплачених щомісячних комісій за управління кредитом.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 11 жовтня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, за умовами якого позивачу було надано кредит у сумі 49049,05 грн., при цьому за час дії договору позивачем відповідачу було сплачено щомісячні комісії за управління кредитом у розмірі 30245,50 грн. Вважає, що встановлення комісій за управління кредитом є незаконним, оскільки фактично послуги по управлінню кредитом позивачу відповідачем не надавались, отже умова договору про надання споживчого кредиту щодо встановлення комісій за управління кредитом є несправедливою, порушує вимоги ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та потребує визнання її недійсною, а сплачені позивачем кошти мають бути повернуті банком.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2020 року позов задоволено, визнано недійсним п. 3.11 договору № 0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 11 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», та додаток № 1 до цього договору в частині встановлення щомісячних комісій за управління кредитом; стягнуто з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 сплачену ним щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 30245,50 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року заяву АТ «УкрСиббанк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач АТ «УкрСиббанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що встановлюючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції визнав, що сума комісії за управління кредитом по своїй суті є фактично платою за обслуговування кредитної заборгованості, що не ґрунтується на положеннях Закону України «Про захист прав споживачів», надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, така дія як управління кредитом не є самостійною послугою, не підлягає сплаті позичальником. Натомість суд не звернув належної уваги на те, що комісія за управління кредитом в конкретному кредитному договорі не є платою за окрему послугу, а є складовою плати за кредит, оскільки згідно п.п. 3.6 - 3.8 кредитного договору позивачу встановлено ануїтетний платіж, який є сумою грошових коштів, що складається з строкових процентів і строкової суми основного боргу, комісій і підлягає сплаті на умовах і в строк, встановлених договором. Тобто, комісія за управління кредитом не є платою за окрему послугу, яка не надавалась, як встановив суд, а є платою за кредит, тобто суттєвою умовою кредитного договору. Фактично, комісія за кредитним договором - це процентна ставка, встановлена як щомісячний платіж по кредиту, отже сплата комісії - це плата за кредитом. Вся ця інформація міститься в графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту (додаток № 1 до кредитного договору), який є невід`ємною частиною даного кредитного договору. При цьому реальна відсоткова ставка становить 71,2 - 110 % річних і до неї входить як відсоткова ставка при сплаті страхового платежу (71,2 %), так і відсоткова ставка (110 %) при відсутності щомісячного страхового платежу, про що позивачу було відомо при укладенні кредитного договору (п. 5.3 кредитного договору).

Наводив зміст положень ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов договору, ст. 6, 227, 598, 526, 610, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України, ст. 2, 49, 53 Закону України «Про банки і банківську діяльність», правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 та постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначав, що до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо, тобто управління кредитом є невід`ємною частиною на всіх етапах його обслуговування з моменту видачі та до моменту його погашення, і з урахуванням викладених норм закону видача кредиту є операцією, яка тягне необхідність обліку та управління кредитом, тобто обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої за домовленістю сторін встановлено комісію.

Вказував, що суд першої інстанції не врахував позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 02 грудня 2015 року в справі № 6-1341цс15, де було наголошено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, а таких підстав позов не містить; застосовано норми матеріального права без врахування висновку Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 щодо поведінки, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці; застосування судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 6-1746цс16 та від 06 лютого 2019 року у справі № 520/2614/17 є помилковим, оскільки спірні правовідносини не є подібними.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в яких позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві зазначено, що відповідач не посилається на будь-які докази, в тому числі і на такі, які б могли змінити висновки суду і мали значення для розгляду справи, відповідач посилається виключно на незгоду з рішенням, його доводи спростовуються матеріалами судової справи, також з цього питання існує усталена судова практика.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання окремих положень кредитного договору недійсним та стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив із того, що п. 3.11 кредитного договору та додаток № 1 до нього в частині сплати щомісячної комісії за управління кредитом є незаконним в силу ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливою умовою цього кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом, вони підлягають визнанню недійсними з моменту укладення договору, а сплачена на його виконання сума комісії в розмірі 30245,50 грн. - поверненню позивачу шляхом стягнення її із відповідача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що11 жовтня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір № 00 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, за умовами якого банк надає позичальнику кредит для особистих потреб, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього договору та Правил.

Згідно п. 3 договору «Умови кредитування» сума кредиту за договором становить 49049,05 грн. Позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтет них платежів відповідно до графіка, що викладений у додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 11 жовтня 2020 року. Сторони погодили, що позичальник щомісячно до 11 числа включно перераховує на рахунок банку, зазначений у п. 3.4 цього договору, суму, що дорівнює розміру страхового платежу, відповідно до умов договору добровільного страхування від нещасного випадку, укладеного між позичальником та ПАТ «СК «Кардіф» та доручає банку здійснювати щомісячне (11 числа кожного місяця) перерахування сплаченої позичальником суми щомісячного страхового платежу на рахунок ПАТ «СК «Кардіф». Страхові платежі, що сплачуються позичальником, передбачені в графіку платежів, що наведений у додатку 1 до цього договору. У випадку, якщо позичальником на виконання п. 3.5.1 договору буде перерахована сума страхового платежу у розмірі меншому, ніж зазначений у графіку платежів, позичальник доручає банку зарахувати цю суму на погашення заборгованості за кредитом. Розмір ануїтетного платежу становить 2544 грн. Розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятись від розміру попередніх платежів. Процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 28 % річних. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка в розмірі 35 % річних, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором, та починає нараховуватись на прострочену суму основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу, встановленого у договорі, і нараховуються до моменту погашення такої заборгованості.

Згідно п. 3.11 договору, позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов цього договору та додатку № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною.

Згідно додатку № 1 до договору № 00 від 11 жовтня 2016 року, ним передбачено сплату щомісячної комісії за управління кредитом, при цьому нараховується або комісія 1 в розмірі 1,60 % від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу) - виключно у випадку дотримання кожної з нижчезазначених умов, а саме якщо щомісяця позичальник здійснюватиме страховий платіж у порядку, передбаченому п. 3.5.1 договору, а також у разі якщо дію договору добровільного страхування не буде припинено; або комісія 2 в розмірі 3,25 % від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу), яка може нараховуватися банком у випадку, якщо хоча б одна з вищезазначених умов нарахування комісії 1 не дотримується позичальником (а. с. 16 - 17 т. 1).

В додатку № 1 до договору наведений також графік платежів із визначенням сукупної вартості кредиту, згідно якого щомісячний ануїтетний платіж визначено в розмірі 2544 грн. або 3304 грн., в залежності від розміру щомісячної комісії за управління кредитом - комісія 1 в розмірі 784,78 грн. або комісія 2 в розмірі 1594,09 грн., в залежності від чого реальна процентна ставка становить 71,18 % або 110,32 %.

На а. с. 22 знаходиться копія довідки АТ «УкрСиббанк» від 05 вересня 2018 року про стан кредитної заборгованості, згідно якої залишок основної кредитної заборгованості за договором № 00 від 11 жовтня 2016 року складає 32943,72 грн., при цьому фактично сплачено процентів в сумі 21667,91 грн., основного боргу в сумі 16105,33 грн., комісій 30245,50 грн., прострочена заборгованість відсутня.

На а. с. 25 - 28 т. 1 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 на адресу АТ «УкрСиббанк» про повернення сплачених грошових коштів, а саме комісії за управління кредитом у розмірі 30245,50 грн.

На а. с. 30 - 36 т. 1 знаходяться копії заяв ОСОБА_1 на адресу АТ «УкрСиббанк» про надання роз`яснення щодо підвищення розміру щомісячної комісії.

Листом від 14 вересня 2018 року АТ «УкрСиббанк» повідомив ОСОБА_1 на його звернення від 11 вересня 2018 року, що своїм підписом він погодив умови кредитного договору № 00 від 11 жовтня 2016 року та цим самим взяв на себе відповідні зобов`язання щодо виконання його умов (а. с. 29 т. 1)

Листом від 26 жовтня 2018 року АТ «УкрСиббанк» повідомив ОСОБА_1 на його звернення від 22 жовтня 2018 року щодо можливості зменшення щомісячного платежу по кредитного договору, що банк не має підстав для задоволення клопотання, оскільки у зв`язку з виникненням простроченої заборгованості по кредитному договору банком на виконання умов договірних відносин було збільшено розмір щомісячної комісії за управління кредитом та відповідно розмір мінімального ануїтетного платежу також збільшився (а. с. 37 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України (норми матеріального права тут і в подальшому наводяться в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Встановивши, що п. 3.11 кредитного договору передбачена сплата позичальником комісії відповідно до умов договору та додатку № 1 до нього, а у додатку № 1 до кредитного договору передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 1,60 % або 3,25 % від суми кредиту залежно від умов сплати страхового платежу, яка сплачується позичальником за рахунок власних коштів, при цьому відсутні будь-які відомості, з яких саме підстав та виходячи з яких умов проводиться нарахування зазначеної суми комісії, вказаний платіж, названий комісією за управління кредитом, визначений наперед у певному розмірі у відсотковому значенні і фактично є за своїм змістом прихованим від позивача суттєвим збільшенням плати за користування кредитними коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про невідповідність положення 3.11 кредитного договору і додатку № 1 у частині сплати щомісячної комісії за управління кредитом вимогам ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», визнання їх недійсними і стягнення із відповідача на користь позивача 30245,50 грн. комісії, одержаної відповідачем на виконання цих умов договору.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що розмір щомісячної комісії згідно умов кредитного договору визначається в залежності від сплати позичальником страхового платежу страховій компанії ПАТ «СК «Кардіф», а не будь-якій страховій компанії, з якою позичальник укладає договір страхування, що є порушенням ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою керувався і суд першої інстанції при ухваленні рішення.

Судом першої інстанції належним чином враховано правові висновки Верховного Суду України в постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2017цс16, підтримані в постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 766/1497/16-ц, від 06 лютого 2019 року в справі № 520/2614/17, що є несправедливими умови кредитного договору, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, є незаконним.

Відповідач в апеляційній скарзі заперечував проти застосування висновків, викладених в постановах Верховного Суду у справі № 6-1746цс16 та у справі № 520/2614/17 однак, посилаючись на відсутність подібності спірних правовідносин, не зазначив, в чому це полягає, відтак зазначені доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Крім того, висновки суду першої інстанції підтверджуються правовими висновками Верховного Суду у інших постановах - від 24 червня 2019 року в справі № 314/6173/16, від 28 жовтня 2020 року в справі № 644/60/17, від 03 червня 2020 року в справі № 2-1695/11.

Відхиляються також апеляційним судом як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, доводи відповідача в апеляційній скарзі про відсутність підстав для визнання недійсними положень кредитних договорів щодо комісій із посиланням на правову позицію Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену в ухвалах від 19 січня 2016 року в справі № 6-38063ск15 та від 03 лютого 2016 року в справі № 6-34589ск15.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не в ухвалах).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що комісія за управління кредитом в конкретному кредитному договору не є платою за окрему послугу, а складовою плати за кредит, із якої складається ануїтетний платіж, тобто суттєвою умовою кредитного договору, і що комісія за кредитним договором фактично є процентною ставкою, встановленою як щомісячний платіж за кредитом, апеляційний суд виходить із наступного.

Дійсно, згідно графіку платежів, наведеного в додатку № 1 до кредитного договору від 11 жовтня 2016 року, щомісячна комісія за управління кредитом є складовою ануїтетного платежу разом із погашенням основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та платежами за надані супутні послуги на користь третіх осіб, пов`язаних із страхуванням.

Разом із тим, Верховним Судом в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 роз`яснено, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що встановлення під виглядом комісії додаткових прихованих процентів понад погоджені проценти за користування кредитом не відповідає вимогам добросовісності, оскільки не є чесним та відкритим по відношенню до другої сторони договору, а саме до позичальника-споживача при наданні йому інформації про умови отримання кредиту та при укладенні кредитного договору.

Апеляційний суд приймає до уваги, що розмір сплаченої позивачем комісії за кредитним договором за час його виконання - 30245,50 грн. - є більшим, ніж розмір процентів(21667,91 грн.) та основного боргу (16105,33 грн.), та погоджується із висновками суду першої інстанції, що такий платіж є суттєвим збільшенням плати за користування кредитними коштами, суттєво збільшує обсяг зобов`язань споживача та надає кредитору приховані майнові переваги.

Апеляційний суд враховує роз`яснення Конституційного Суду України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, якими при ухваленні рішення правомірно керувався і суд першої інстанції, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

За таких обставин є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що комісія є складовою плати за кредитом, оскільки такі доводи не спростовують, а навпаки підтверджують висновки суду першої інстанції про несправедливість визнаних недійсними судом умов договору і не є підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи наведене рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, яке встановлює принцип слабкої сторони у договорі споживчого кредиту, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом правової позиції Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, і що дії позивача, які підтверджують його погодження з винагородою відповідача за договором, належне виконання певний час умов такого договору, а через тривалий час після його виконання - намагання зменшити таку винагороду шляхом визнання недійсним відповідних пунктів договору з подальшим наміром отримати частку зазначеної винагороди, що тягне спричинення збитків відповідачу, не є добросовісною поведінкою сторони договору.

Апеляційний суд враховує, що із доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається намагання позивача вирішити питання в досудовому порядку шляхом направлення відповідних заяв на адресу відповідача, і лише після отримання негативних відповідей від останнього ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Не спростовують висновків суду першої інстанції посилання відповідача в апеляційній скарзі на зміст ст. 629 ЦК України, якою встановлено обов`язковість договору, та постанову Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17, оскільки сама по собі обов`язковість договору і його укладення без зауважень чи застережень не позбавляє його сторін права в подальшому оспорювати умови договору, які не відповідають вимогам закону.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідно до ст. 53 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку, і що ч. 3 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містить вказівку про те, що банк зобов`язаний мати структурний підрозділ, функціями якого є надання кредитів та управління операціями, пов`язаними з кредитуванням, а обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої за домовленістю сторін встановлено певну комісію.

Зазначені доводи апеляційної скарги не звільняють банк від обов`язку укладення із споживачами кредитних договорів, що відповідають вимогам закону, в тому числі положенням Закону України «Про захист прав споживачів», і не є підставою для скасування законного і справедливого судового рішення.

Апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 про те, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 роз`яснено, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22,

23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, оскільки предметом даного позову є невідповідність окремих положень кредитного договору ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зміст якої містить відсилку і на несправедливі умови в договорах, оскарження їх позивачем під час виконання договору є правомірним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки досліджених судом доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.