справа № 208/18/20
№ провадження 2-з/208/31/20
УХВАЛА

Іменем України

03 січня 2020 р. м. Кам`янське

Суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, Івченко Т.П. розглянув заяву Кам`янської міської ради Дніпропетровської області «про забезпечення позову», -

встановив:

02.01.2020 року до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшли відправлені 28.12.2019 року Кам`янською міською радою Дніпропетровської області через поштове відділення, матеріали позовної заяви заявленої до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 3-іх осіб: ОСОБА_3 , Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради, Приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Красношлика Віктора Вікторовича «про визнання недійсним договору поділу станції технічного обслуговування, скасування рішень державного реєстратору та знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомості», якою позивачем заявлено наступні позовні вимоги:

1. Визнати недійсним договір про поділ станції технічного обслуговування та магазину непродовольчих товарі укладеного між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу та застосувати наслідки недійсності.

2. Скасувати рішення про реєстрацію права власності та їх обтяжень (індексний номер 35978440 від 04.07.2017, згідно якого зареєстроване право приватної власності ОСОБА_2 на станцію технічного обслуговування Б-1, загальною площею 210,6 кв.м, частини огорожі № 1, 1/2 частина воріт №2, ворота 3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

3. Скасувати рішення про реєстрацію права власності та їх обтяжень (індексний номер 35980444 від 04.07.2017, згідно якого зареєстроване право приватної власності ОСОБА_1 на станцію технічного обслуговування В-1 та магазин непродовольчих товарів, загальною площею 181,9 кв. м., частини огорожі № 1, 1/2 частини воріт № 2., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

4. Зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знести за власний рахунок самочинно збудовані ними об`єкти нерухомого майна а саме:

- станцію технічного обслуговування Б-1, загальною площею 210,6 кв.м, частини огорожі № 1, 1/2 частина воріт №2, ворота 3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- станцію технічного обслуговування В-1 та магазин непродовольчих товарів, загальною площею 181,9 кв. м., частини огорожі № 1, 1/2 частини воріт № 2., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

5. Визнати відсутнім права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом із матеріалами позовної заяви, Кам`янською міською радою подано також заяву про забезпечення позову, згідно до якої заявлені вимоги про вжиття заходів забезпечення позовної заяви шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме - станцію технічного обслуговування та магазин непродовольчих товарів В-1, загальною площею 181,9 кв. м., частини огорожі № 1, 1/2 частини воріт № 2., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись приписами ст. 149 ЦПК України, дослідив підстави та обґрунтування заяви, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.2, п.10 ч.1, ч.2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом заборони вчиняти певні дії. У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Одним з критеріїв обґрунтованості заяви про забезпечення позову є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Відповідно до п. 4 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, винесеного за результатами перегляду рішення апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Відповідно до матеріалів цивільної справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна, в тому числі:

- станцію технічного обслуговування та магазин непродовольчих товарів В-1, загальною площею 181,9 кв. м., частини огорожі № 1, 1/2 частини воріт № 2., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п.п. 166, 168 рішення Європейського Суду з прав людини від 23.01.2014 (заява № 19336/04) «Справа «East/West Alliance Limited» проти України», перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним.

Як вбачається з п.п. 52, 53, 63 рішення Європейського Суду з прав людини від 16.05.2013 (заява № 49317/07) «Справа Максименко та Герасименко проти України», самого існування юридичної підстави у національному законодавстві недостатньо для дотримання принципу законності має значення радше якість застосованих норм. Юридичні норми, на яких ґрунтується позбавлення майна, повинні відповідати національному законодавству договірної держави, включаючи відповідні положення Конституції... Якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як ті, що стосуються власності, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і, насамперед, послідовний спосіб.

Згідно п. 43 рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище зазначене та приймаючи до уваги, що між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна - станцію технічного обслуговування та магазин непродовольчих товарів В-1, загальною площею 181,9 кв. м., частини огорожі № 1, 1/2 частини воріт № 2., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому існує реальна загроза не виконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, враховуючи розумність, співмірність, обґрунтованість і обсяг вимог позивача з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, а тому найбільш доцільним буде забезпечення позовних вимог шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження зазначеного нерухомого майна. Заборона відчуження вказаного нерухомого майна не обмежить прав відповідача на користування вказаним нерухомим майном.

Згідно ч.7 ст.153 ЦПК України, суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову. Тому, розглядаючи дану заяву про забезпечення позову, суд приходить до висновку про необхідність допустити негайне виконання ухвали, про що зазначено в ч.1 ст.157 ЦПК України, згідно якої, ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-157 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про забезпечення позову - задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням нерухомого майна - станції технічного обслуговування та магазину непродовольчих товарів В-1, загальною площею 181,9 кв. м., частини огорожі № 1, 1/2 частини воріт № 2., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її постановлення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Івченко Т. П.