КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/4449/19 Головуючий у суді І інстанції Пономаренко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 3 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив встановити факт його проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із січня 1997 року по липень 2010 року.

На обґрунтування позову зазначено, що в 1997 році сторони вирішили проживати разом однією сім`єю, у зв`язку з чим між ними виникли фактичні шлюбні відносини, які тривали до липня 2010 року. У вказаний період часу позивач та відповідач не перебували в будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі та не зверталися до органів реєстрації актів цивільного стану для реєстрації їхнього шлюбу. Позивач вказав, що обставини наявності між сторонами усталених відносин, притаманних подружжю, можуть бути підтверджені як особистими показаннями сторін, так і показаннями численних свідків. Враховуючи те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 необхідно для вирішення майнових питань, пов`язаних з нерухомим майном та борговими зобов`язаннями, ОСОБА_2 змушений звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу як чоловіка та дружини з 1 січня 2004 року по 1 липня 2010 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, зібраних у справі доказів, а саме: фотокарток зі зображенням позивача з відповідачем під час відпочинку та показів свідків, з урахуванням визнання позовних вимог відповідачем, є доведеним факт спільного проживання позивача з відповідачем як чоловіка та дружина, оскільки вони були пов`язані спільним побутом, а також мали взаємні права та обов`язки.

Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю до 2004 року, суд виходив з того, що норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у вказаний позивачем період.

У липні 2020 року ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, однак, на його думку, суд першої інстанції вирішив питання про його права та інтереси, через представника - адвоката Бугая Д.В., звернувся з апеляційною скаргою на зазначене рішення суду, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування цим судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції опосередковано вирішив питання про права та інтереси ОСОБА_4 , зокрема, щодо його права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки це рішення стосується підстав набуття останнім даного об`єкту нерухомості у власність. Передумовою ухвалення оскаржуваного рішення послужила недобросовісна процесуальна поведінка сторін, метою якої було протиправне позбавлення права власності на квартиру особи, не залученої до участі у справі.

Вказав, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року у справі № 2-1861/11 уже було встановлено фактичне перебування ОСОБА_2 з 2004 року у шлюбних відносинах з іншою жінкою - матір`ю апелянта ОСОБА_5 та визнано за останньою право приватної власності на вказану вище квартиру. Після смерті матері та досягнення повноліття саме ОСОБА_1 став власником квартири на підставі договорів дарування. Утім позивач, маючи на меті заволодіти квартирою після смерті ОСОБА_5 , почав здійснювати ряд дій, що мають недобросовісний характер, зокрема: чинить активні перешкоди у користуванні належним ОСОБА_6 майном та звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування квартири АДРЕСА_2 . Усвідомлюючи, що рішення суду у справі № 2-1861/11 має характер преюдиціального при розгляді справи про визнання правочинів недійсними, ОСОБА_2 , через три роки після смерті ОСОБА_5 , ініціював за попередньою змовою із ОСОБА_3 розгляд даної справи, не залучивши до неї осіб, на права та інтереси яких може вплинути ухвалене рішення та приховавши обставини, що мають важливе значення для правильного вирішення справи. З наведеного слідує, що ОСОБА_2 в один і той же період з 2004 року по 2010 рік не міг бути навіть у фактичних шлюбних відносинах одночасно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

При цьому ОСОБА_3 , використовуючи оскаржуване рішення, подала апеляційну скаргу на рішення суду у справі № 2-1861/11 майже десятирічної давнини, знову ж таки, не зазначивши про існування зацікавленої особи - ОСОБА_8 , хоча достовірно знала про нього, що випливає зі змісту її заяви від 18 червня 2020 року про вступ у справу про визнання договорів дарування недійсними в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Згідно ухвали Київського апеляційного суду від 5 червня 2020 року у справі № 2-1861/11 ОСОБА_3 , яка не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить за результатом апеляційного перегляду справи закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 квітня 2019 року не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .

Як на підставу своїх заперечень зазначив, що оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалося питання щодо майнових прав та інтересів апелянта, зокрема, в частині права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , воно стосується тільки сторін у справі, а тому суд першої інстанції не був зобов`язаний залучати ОСОБА_1 до участі у справі.

Посилання апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року не має преюдиційного значення для вирішення даної справи в розумінні положень частини четвертої статті 82 ЦПК України, оскільки у справі № 2-1861/11 було вирішено лише питання про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та про поділ майна між цими особами, однак не встановлено юридичного факту, а саме факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини у певний період часу. Враховуючи наведене, в рішенні суду від 12 квітня 2011 року відсутні встановлені судом обставини (факти) справи, які б могли бути підставою для висновку про існування фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а також давали б можливість встановити точну дату початку цих відносин.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 також просить закрити апеляційне провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України з огляду на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 квітня 2019 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не зачіпаються.

Відповідач вважає доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення є незаконним необґрунтованими, оскільки рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року не встановлює юридичний факт існування фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а вона не брала участі у розгляді справи № 2-1861/11.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що у січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив встановити факт його проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із січня 1997 року по липень 2010 року. В судовому засіданні 3 квітня 2019 року позивач уточнив свої вимоги та просив встановити відповідний факт проживання саме з 1 січня 1998 року.

Суд першої інстанції на підставі пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, зібраних у справі доказів, а саме: фотокарток зі зображенням позивача з відповідачем під час відпочинку та показів свідків ОСОБА_9 (дочка позивача) і ОСОБА_10 (товариш сторін), з урахуванням визнання позовних вимог відповідачем, вважав доведеним факт спільного проживання позивача з відповідачем як чоловіка та дружина з 1 січня 2004 року по 1 липня 2010 року, оскільки вони були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки у цей період часу.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участь у справі, посилався на те, що ухваленим у справі рішенням про часткове задоволення позову ОСОБА_2 суд першої інстанції вирішив питання про його права та інтереси, зокрема, щодо його права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки це рішення стосується підстав набуття останнім даного об`єкту нерухомості у власність.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За положеннями частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 6 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Так, закон визначає коло осіб, що наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 29 жовтня 2020 року в цивільній справі № 200/6831/18 (провадження № 61-1936св20).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року у справі № 2-1861/11 було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна.

Визнано нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5

Зі змісту зазначеного судового рішення вбачається, що у 2011 році в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 позов ОСОБА_5 визнав частково в частині визнання придбаного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін, та пояснив, що він дійсно перебуває у незареєстрованих шлюбних відносинах з позивачем, та вважає, що між ними склалися відносини, які притаманні подружжю. Відповідач визнає, що придбання об`єктів нерухомого майна відбулося за спільні кошти позивача та відповідача, та те, що між ними було досягнуто домовленості про те, що більша з квартир буде оформлена на позивача. Відповідач пояснив суду, що він не відмовляється від цієї домовленості, однак не має вільного часу для переоформлення за позивачем права приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 . Вважає, що у задоволенні позову в частині поділу спільного сумісного майна та визнання права приватної власності позивача на одну із квартир слід відмовити, оскільки фактичні шлюбні відносини між ним і позивачем тривають, а тому поділ майна, на його думку, є передчасним.

Під час розгляду вказаної справи, суд на підставі пояснень сторін та матеріалів справи установив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 2004 року спільно проживають, ведуть спільне господарство та вважають, що між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. Цей факт сторонами не оспорюється. Оскільки ні позивач, ні відповідач в будь-якому зареєстрованому шлюбі не перебувають, суд дійшов висновку про те, що сторони перебувають у фактичних шлюбних відносинах. При цьому сторони визнають, що інвестування в об`єкти нерухомого майна відбувалося за спільні кошти позивача та відповідача (а.с. 61).

30 липня 2013 року ОСОБА_5 відповідно до договору дарування квартири подарувала набуту у приватну власність на підставі зазначеного рішення суду квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_11 (а.с. 63).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_12 являється матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла у віці 45 років (а.с. 64).

Встановлено, що після досягнення повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 отримав в дар від ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_2 відповідно до договору дарування квартири (а.с. 65, 66).

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_11 про визнання недійсними договорів дарування квартири АДРЕСА_2 від 30 липня 2013 року та від 27 листопада 2018 року і ухвалою суду від 27 грудня 2018 року відкрито провадження у справі № 755/19588/18 (а.с. 75-78).

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення з квартири АДРЕСА_2 і ухвалою суду від 22 січня 2020 року відкрито провадження у справі № 755/19721/19 (а.с. 67-74).

Як вбачається з матеріалів справи, 19 червня 2020 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду заяву про вступ у справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_11 про визнання недійсними договорів дарування в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, пославшись при цьому на оскаржуване рішення суду у даній справі та те, що за час спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу ними було набуте у спільну сумісну власність нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Беручи до уваги преюдиційний факт перебування відповідача та позивача у фактичних шлюбних відносинах в період з 1 січня 2004 року по 1 липня 2010 року, наявність у цей час спільних прав та обов`язків, ОСОБА_3 вважала, що спірна квартира належить їй та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності (а.с. 80, 81).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року ОСОБА_3 було залучено до участі у справі № 755/19588/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки за умови незмінності рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 квітня 2019 року та доведеності здійснення фінансування квартири саме у вказаний в рішенні період, а також наявності інших фактів та доказів ОСОБА_3 в результаті ухвалення судового рішення з будь-яким результатом його розгляду може пред`явити вимоги до позивача про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна або здійснення компенсації, так само майнові вимоги можуть бути заявлені і до сторони відповідачів стосовно спірного майна з обґрунтуванням встановленого факту спільного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі (частина перша статті 25 СК України).

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суд зобов`язаний провести підготовчі дії, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення - у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові; інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва

Враховуючи встановлені обставини справи та вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що у випадку встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу позивача та відповідача у період часу, протягом якого було придбано нерухоме майно, яке в подальшому поділено в судовому порядку між позивачем та іншою особою, з якою він перебував у фактичних шлюбних відносинах, відповідач може набути право власності на частину спірної квартири, тим самим зачепивши права та інтереси титульного власника цього об`єкта нерухомості, яким є ОСОБА_1 .

Про існування спору між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стосовно права власності на квартиру, яка належить останньому, окрім вищенаведеного, також свідчить і той факт, що у травні 2020 року відповідач звернулася з апеляційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року у справі № 2-1861/11 у зв`язку з ухваленням оскаржуваного судового рішення в даній справі.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_5 (правонаступник ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна закрито.

З наведених підстав, колегія суддів приймає аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що районний суд під час ухвалення оскаржуваного рішення позбавив його, як власника квартири АДРЕСА_2 права на судовий захист, оскільки це рішення стосується підстав набуття ним даного об`єкту нерухомості у власність.

Частково задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції у порушення вимог статей 13, 51, 187, 197 ЦПК України не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, не з`ясував для вирішення яких саме майнових питань і щодо якого саме нерухомого майна позивачу було необхідно встановлювати факт, що має юридичне значення, та не залучив власника спірного майна з власної ініціативи в якості співвідповідача у справі, чим порушив його право на судовий захист.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представником ОСОБА_1 доведено належними і допустимими доказами факт того, що суд першої інстанції вирішив питання про права, свободи та інтереси останнього, а також те, що вказане рішення суду від 3 квітня 2019 року створює для нього несприятливі наслідки.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, пославшись на фотокартки зі зображенням позивача з відповідачем під час відпочинку у 1999, 2009 та 2010 роках, покази свідків ОСОБА_9 (дочка позивача) і ОСОБА_10 (товариш сторін), які визнав достовірними, та взявши до уваги визнання позовних вимог відповідачем, дійшов висновку про доведеність факту спільного проживання позивача з відповідачем як чоловіка та дружина з 1 січня 2004 року по 1 липня 2010 року.

Разом з тим судом не враховано, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та у подальшому визнання майна спільною сумісною власністю необхідні належні та допустимі докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересахсім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Вказані обставини судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджено, а покази свідків не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення вказаного факту.

Аналогічного висновку дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2018 року в цивільній справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18).

Фотокартки зі спільного відпочинку не містять інформації щодо предмету доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї.

При цьому як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року в цивільній справі № 552/6659/16-ц (провадження № 61-36768св18) факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні чоловіку та жінці як подружжю.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За роз`ясненнями, які містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

Суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, не з'ясував предмет та підстави заявленого позову, не надав належну оцінку зібраним доказам в справі у взаємозв`язку з вимогами норм матеріального та процесуального права, не перевірив коло осіб, що мають відповідати за позовом, не встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог, в тому числі з підстав визнання позову відповідачем.

Таким чином, встановивши неможливість розгляду справи без залучення до її участі в якості сторони ОСОБА_1 , як титульного власника спірної квартири щодо права на яку фактично виник спір, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За правилом, яке встановлено у частині третій статті 352 ЦПК України, після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені скаржником у межах даної справи, а саме 1 152,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 352, 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 3 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 152,60 грн (одну тисячу сто п'ятдесят дві гривні 60 копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній