ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 646/7029/17

провадження № 22ц/818/5570/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної організації «Фонду гарантування вкладів фізичних осіб», третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» Коваленко Олександр Володимирович, про зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 14 грудня 2017 року, ухвалене Сорока О.П., в залі суду в м. Харків, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 31 липня 2015 року між ним та публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (далі -ПАТ «Фідобанк») укладено договір банківського рахунку. 17 травня 2016 року на відкритий у банку рахунок ним внесено грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн.

18 травня 2016 року згідно з випискою за рахунками, ним виявлено, що грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн відсутні на рахунках у зв`язку з протиправними діями банку.

20 травня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Фідобанк», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Фідобанк» Коваленку Олександру Володимировичу (далі - уповноважена особа Фонду).

Вказував, що він звертався до уповноваженої особи Фонду та до самого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявами з метою захисту своїх прав. У телефонному режимі уповноважена особа Фонду повідомив його про те, що кошти за вказаним рахунком відшкодуванню не підлягають, оскільки, договір поточного рахунку є нікчемним за приписами статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв`язку з вищевикладеним, вважав дії уповноваженої особи такими, що не відповідають чинному законодавству.

Позивач просив суд зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб додатково включити його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Фідобанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку фізичної особи від 31 липня 2015 року № 3625, якому необхідно здійснити виплату відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах гарантованої суми вкладу 150 000 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року, позовні вимоги

ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року скасовано.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк», про зобов`язання вчинити певні дії закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції послався на положення статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та на положення статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції), при цьому вказав, що звернення позивача до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з указаними вимогами не є підставою для розгляду спору в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звернувся за захистом прав, порушених суб`єктом владних повноважень, що виникли із адміністративних відносин, то такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2018 року - скасовано, справу передати для продовження розгляду до Харківського апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку та Фонд несе обов`язок контролю за діями свого працівника, уповноваженого ним, та несе відповідальність за наслідками його дій або бездіяльності. Посилався на ті самі обставини, які зазначав у позовній заяві.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Залишаючи без задоволення позов, суд першої інстанції виходив з того, що за вимогами статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року № 14, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку наділена повноваженнями щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Позивач не пред`являє позовних вимог до уповноваженої особи Фонду про його включення до переліку осіб, які мають право на виплату відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а лише посилається на його бездіяльність, тому вимоги, пред`явлені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, задоволенню не підлягають. При цьому суд першої інстанції вказав, що позивач не позбавлений права пред`явити вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо зобов`язання здійснити таку виплату після того, як він буде включений уповноваженою особою до переліку осіб, які мають право на таку виплату.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Фідобанк» укладено договір банківського рахунку, згідно з умовами якого банк відкриває банківський (поточний) рахунок № НОМЕР_1 у валюті - гривня на ім`я ОСОБА_1 на умовах, погоджених з ПАТ «Фідобанк».

17 травня 2016 року на вказаний рахунок були переведені грошові кошти у розмірі 150 000 грн.

18 травня 2016 року вказані грошові кошти переведено на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Полі-Імпекс».

20 травня 2016 року, на підставі рішення Національного банку України від 20 травня 2016 року № 8 «Про віднесення ПАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з цим рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ «Фідобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 20 травня до 19 червня 2016 року, яку було продовжено до 19 липня 2016 року. 19 липня 2016 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Фідобанк» з 20 липня 2016 року по 19 липня

2018 року, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Фідобанк» Коваленку О. В.

24 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи Фонду із претензією, де зазначив про необхідність повернення його грошових коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2019 року у справі № 815/1214/18 (провадження № 11-382апп19) дійшла висновку про те, що спір стосовно формування переліку рахунків та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» граничного розміру відшкодування за вкладами.

Виходячи з подібності правовідносин у справі, що розглядається, спір пов`язаний із зобов`язанням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додатково включити позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Фідобанк», вимоги є публічно-правовими, тому підлягають розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Разом з тим встановлено, що позивач уже звертався до Харківського окружного адміністративного суду (справа № 820/4321/16) з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Однак ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року, яка залишена без змін судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки суд дійшов висновку, що спори, які виникають на стадії ліквідації банку, не поширюються на юрисдикцію адміністративних судів, тому для захисту своїх прав та законних інтересів він має право звернутися до відповідного суду в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Зазначена норма гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», (заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38 - 40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18 - 24))

Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцію права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з врахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17 (провадження № 14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 (провадження № 14-516цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753,16-ц (провадження № 14-35цс19), вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства виключно і лише тому, що позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Вказані висновки узгоджуються із висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти;

вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до положень статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими нормативно-правовим актом Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до Переліку рахунків, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження по виведенню з ринку неплатоспроможних банків.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", називається тимчасовою адміністрацією.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Частинами третьою, п`ятою цієї статті також передбачено, що виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначає порядок складання уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів ФГВФО не здійснюється.

Так, згідно з положеннями статей 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів шляхом здійснення перевірки вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 цього Закону.

Повноваження уповноваженої особи Фонду передбачені статтею 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з частинами першою та другою зазначеної норми Закону уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку; 2) видає накази та розпорядження, дає доручення, обов`язкові до виконання працівниками банку; 4) повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 6) звертається до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку (частини друга та третя статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що Уповноважена особа має як обов`язок у визначені строки, скласти перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду.

Згідно з пунктом 6 розділу ІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 9 серпня 2012 року №14 (у редакції, чинній на час винесення рішення судом першої інстанції) передбачено, що уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує та надає до Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку, окрім іншого, перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, згідно з додатком 2 до цього Положення.

Переліки, зазначені у цьому пункті, надаються до Фонду на паперових та електронних носіях разом із супровідним листом. У супровідному листі зазначаються назви переліків, кількість інформаційних рядків та підсумкові значення сум.

Перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду (далі - Перелік), формується за структурою, визначеною додатком 4 до цього Положення, та не включає інформацію про вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 Закону.

Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що уповноважена особа Фонду у правовідносинах з іншими особами виступає або як представник Фонду, або як представник банку, який представляє Фонд у межах делегованих Фондом повноважень, така уповноважена особа не може бути стороною у справі.

Правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів Фонду, щодо формування реєстрів вкладників, які мають право на таке відшкодування, складаються без участі банку боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов`язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно Фонд.

Оскільки уповноважена особа Фонду є працівником Фонду та діє від імені банку в межах повноважень Фонду, така особа у цивільному процесі за позовом до банку може виступати представником банку та не має самостійної процесуальної дієздатності. Такі висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 84-93 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц, а також у пунктах 56-63 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 383/2/17. Отже, до уповноваженої особи Фонду вимоги позивача звернені бути не можуть.

Зазначення зворотного у рішенні суду першої інстанції не призвело до неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день віднесення ПАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних 20 травня 2016 року грошові кошти в сумі 150 000 грн. на рахунку позивача не обліковувалися, тому у уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк» були відсутні підстави для включення 150 000 грн. в загальну розрахункову суму для відшкодування Фондом.

Із виписки по особовому рахунку вбачається, що 18 травня 2016 року грошові кошти в розмірі 150 000 грн. були перераховані з рахунку позивача отримувачу ТОВ «Полі- Імпекс» з призначення платежу повернення коштів згідно зі ст. 67 Закону України «Про банки та банківську діяльність». (а.с. 17-18)

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківськими рахунками виступають рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнта і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» основними видами рахунків, залежно від їх призначення, є вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки.

Поточним рахунком визнається для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Статтею 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» однією із форм державного регулювання діяльності банків Національним банком України визначений нагляд за діяльністю банків.

Мета, організація, підстави та обсяг нагляду регламентовані ст. 67 цього Закону.

Так, статтею 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Відповідно до пункту 3.1 глави 3 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затверджених постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2012 року № 346 (далі - Положення), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Національний банк застосовує заходи впливу за порушення банками, їх відокремленими підрозділами, філіями іноземних банків, банківськими групами, відповідальними особами банківських груп, іншими учасниками банківських груп чи іншими особами, які є об`єктом перевірки Національного банку згідно із Законом про банки (далі - банки), банківського законодавства, законодавства з питань фінансового моніторингу або здійснення ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку (далі - ризикова діяльність), або в разі застосування іноземних санкцій.

Пунктом 4.1 глави 4 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Національний банк здійснює контроль за усуненням банком порушень у його діяльності, виконанням рішень Національного банку про застосування заходів впливу, виконанням пред`явлених (висунених) вимог, припиненням здійснення ризикової діяльності в порядку, установленому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.

Із пункту 3.8 глави 3 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, рішення Національного банку про застосування заходу впливу може бути оскаржене в судовому порядку, виключно з метою встановлення законності таких рішень. Оскарження не зупиняє виконання рішення.

Наведені положення нормативних документів свідчать про те, що Національний банк, як регулятор банківської системи, має право застосовувати заходи впливу до банків.

Враховуючи викладене, доводи позивача про незаконність повернення грошей ТОВ «Полі- Імпекс» без його розпорядження є помилковим, оскільки сторнування банківський операцій на підставі ст. 67 Закону України «Про банки та банківську діяльність» не потребували розпорядження позивача.

Відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які є відкритими свідчать про те, що ОСОБА_1 є засновником ТОВ «Полі- Імпекс».

Сторнування платежів через дроблення вкладів, що може значно збільшити суму можливого відшкодування ФГВФО відносилось до повноважень куратора банку відповідало ст. 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Правомірність повернення 150 000 грн. з рахунку позивача на рахунок ТОВ «Полі- Імпекс» в порядку, передбаченому ст. 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не спростована позивачем.

Оскільки підстав для включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Фідобанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку фізичної особи від 31 липня 2015 року № НОМЕР_1 не встановлено, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 14 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна