УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 712/1536/15-ц

провадження № 61-15949ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Черкаська міська рада, Державна реєстраційна служба України,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Пропадущий Андрій Володимирович,на постанову Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Черкаської міської ради, Державної реєстраційної служби України про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до Черкаської міської ради, Державної реєстраційної служби України, в якому просили визнати за ними право власності на 37/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель і споруд.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 2 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 право власності на 37/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з прибудовами літери А-1, а, а-1, а-2 ,а-3, а-4, а-5, а-6, а-7 загальною площею 218,5 кв.м, житловою площею 111,10 кв.м, сарай літера В, гараж літера Б, вбиральня літера Г, огорожі № 1-7, 10, 11, водоколонка № 8, вигрібна яма № 9.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 2 березня 2015 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 по 790,98 грн у відшкодування судового збору.

Не погоджуючись із постановою Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Пропадущий А. В., подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просять скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 2 березня 2015 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Підставою касаційного оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 рокуу справі № 905/494/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Соснівський районний суд м. Черкаси виходив із того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками 1/5 частки будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 26 лютого 2001 року та 17/100 часток - на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2014 року.

Також суд першої інстанції врахував акт опитування сусідів, відповідно до якого вони не заперечували проти визнання за позивачами права власності на квартиру № 5 у вказаному будинку.

Приймаючи постанову про скасування рішення суду першої інстанції, Черкаський апеляційний суд виходив із того, що постановою Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2020 року скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2014 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог - визнанні за позивачами права власності на 17/100 часток АДРЕСА_1 .

Крім того, суд апеляційної інстанції врахував, що будинок АДРЕСА_1 є окремим домоволодінням з визначенням часток кожного із співвласників. Співвласниками майна, окрім позивачів, також є ОСОБА_4 (11/100), ОСОБА_5 (33/100) та ОСОБА_6 (19/100), які не залучені в якості відповідачів у справі.

Таким чином Черкаський апеляційний суд дійшов висновку про те, що позов пред`явлений до неналежних відповідачів.

Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 на 1 січня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_7 - 11/100 часток; ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 - 1/5 частка; ОСОБА_5 - 33/100 часток; ОСОБА_6 - 19/100 часток.

17/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 не зареєстровано за жодним із співвласників.

ОСОБА_4 є спадкоємцем ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 2015 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності володіє 11/100 частками житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 26 лютого 2001 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 володіють на праві спільної часткової власності 1/5 часткою будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2014 року у справі № 712/9439/14-ц визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 18 кв.м, яка складається із приміщень

5-1 площею 2 кв.м, 5-2 площею 7,2 кв.м, 5-3 площею 8,8 кв.м, що складають 17/100 часток домоволодіння.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, прийнятою за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою особи, яка участі у справі не брала, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2014 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У технічному паспорті на житловий будинок зазначено, що у будинку АДРЕСА_1 п`ять квартир. Вказано, що п`ята квартира складається з двох коридорів (2 кв.м та 7,2 кв.м) і кладовки (8,8 кв.м), всього 18 кв.м.

Після проведення поточної інвентаризації та виготовлення 22 січня 2015 року технічного паспорту вказаного будинку у технічній документації відображено, що домоволодіння складається з чотирьох квартир, а не п`яти, як було відображено у попередній період - 2001 року, окрім того площі кімнат змінилися.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно із вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Вказана стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вказали, що в 1983-1984 роках до будинку № 70 самочинно добудовано два коридори і кладову, що мають окремий вхід і складають 17/100 часток домоволодіння.

На вказану частку рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2014 року за ними визнано право власності. На підставі свідоцтва про право власності вони також володіють 1/5 часткою будинку.

Проте 16 січня 2015 року державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації права власності на 37/100 (1/5 + 17/100) часток житлового будинку.

Розглядаючи справу суд апеляційної інстанції встановив, що постановою Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2020 року скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2014 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Тому суд апеляційної інстанції правильно вважав, що відсутні правові підстави для визнання за позивачами права власності на 37/100 часток у будинку АДРЕСА_1 , включаючи 17/100 часток.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача; встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, Черкаський апеляційний суд установив, що будинок, 1/5 частка якого належить позивачам, перебуває у спільній часткові власності. При цьому, до участі у справі не залучено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , яким також належать частки у праві власності на будинок.

Висновок суду апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим, тобто таким, який відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 905/494/18, відхиляються касаційним судом, оскільки вказана постанова прийнята за інших установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Пропадущий А. В., на постанову Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Пропадущий А. В., на постанову Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 рокусуд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Пропадущий Андрій Володимирович,на постанову Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Черкаської міської ради, Державної реєстраційної служби України про визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити адвокату Пропадущому Андрію Володимировичу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов