Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Олійник А. С.
щодо постанови Верховного Суду від 09 вересня 2020 року
справа № 331/4725/18
Відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В., суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року у складі судді Скользнєвої Н. Г. та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кримської О. М., Дашковської А. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
Обставини справи
У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
Позов обґрунтований тим, що07 грудня 2011 року вона передала ОСОБА_1 10 000,00 дол. США за виконання роботи з оформлення земельної ділянки в її власність з цільовим призначенням для ведення бізнесу у Шевченківському районі м. Запоріжжя (юридична допомога).
Факт передання та отримання грошових коштів оформлено розпискою. Відповідач грошові кошти отримав, проте жодних дій щодо виконання обумовлених робіт не вчинив. На її неодноразові звернення щодо повернення грошових коштів у розмірі 10 000,00 дол. США відповідач не реагує, від зустрічей ухиляється.
26 травня 2018 року на адресу відповідача вона направила письмову вимогу про повернення до 30 червня 2018 року переданих йому грошових коштів у розмірі 10 000,00 дол. США, проте відповідач вимогу не виконав.
Позивач просила суд стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 262 968,00 грн, що еквівалентно 10 000,00 дол. США.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року, яке залишене без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти в розмірі 262 068,00 грн та судовий збір - 2 973,40 грн, всього 265 041,40 грн.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 отримав грошові кошти від ОСОБА_2 без достатньої правової підстави, факт отримання коштів підтверджується розпискою і відповідач цього не оспорював, тому вони підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди не звернули уваги, що домовленість між сторонами про надання послуг з оформлення земельної ділянки є юридичною допомогою, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України при вирішенні цього спору, оскільки наявність договірних відносин між сторонами автоматично виключає безпідставність набуття грошових коштів.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального права, судові рішення є законними.

Зазначила, що суд першої інстанції правильно встановив, що 07 грудня 2011 року відповідач отримав від неї 10 000,00 дол. США, про що склав відповідну розписку.

Як зазначено в розписці та встановлено судом першої інстанції, кошти надавалися з метою надання їй юридичної допомоги у вигляді оформлення на її ім`я права власності на земельну ділянку та підготовку дозвільних документів на експлуатацію земельної ділянки під кладовище.

У розписці не зазначено дати виконання необхідних робіт, оскільки відповідач пояснив їй, що обсяг робіт є великим, не залежить від нього, проте він буде намагатися виконати роботи у найкоротший термін.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставне отримання відповідачем коштів, оскільки будь-яких договорів про надання їй правової допомоги або іншої допомоги він з нею не уклав і не мав наміру укласти.

Позовну давність вона не пропустила.

Основні мотиви постанови Верховного Суду

Перевіривши застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку прозалишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Верховний Суд виходив зі встановлених судами таких обставин.

Згідно зі свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 830, виданого на підставі рішення Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури Запорізької області від 10 грудня 2010 року, відповідач ОСОБА_1 є адвокатом.

07 грудня 2011 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 10 000,00 дол. США, склавши власноручно відповідну розписку.

Метою отримання зазначеної суми грошових коштів, як зазначено у розписці, є надання ОСОБА_1 юридичної допомоги. Дату, до якої він зобов`язувався виконати необхідну роботу чи повернути кошти, у розписці не вказано.

Жодних договорів щодо надання правової допомоги чи юридичних послуг між сторонами у справі не укладено.

26 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення коштів. ОСОБА_1 кошти не повернув.

На час звернення до суду із цим позовом 10 000,00 дол. США за курсом Національного банку України еквівалентно 262 968,00 грн.

Висновки суду касаційної інстанції грунтуються на такому.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України від 19 грудня 1992 року № 2887-XII «Про адвокатуру», чинного на дату укладення розписки 07 грудня 2011 року, оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об`єднанням чи адвокатом.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, з особливостями, визначеними Законом України «Про адвокатуру» (Закон № 5076-VI).

Положеннями статті 26 Закону № 5076-VI визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Системний аналіз положень статей 26 та 27 Закону № 5076-VI дозволяє дійти висновку, що надання правової допомоги адвокатом без укладення договору в письмовій формі, зокрема лише на підставі довіреності, не допускається, крім випадків, передбачених частиною другою статті 27 цього Закону.

Укладення договору про надання правової допомоги необхідно вважати професійним обов`язком адвоката, передбаченим законом (див. пункт 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 817/66/16 (провадження № 11-185апп19)).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статі 207 ЦК України станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Положення глави 83 ЦК України («Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави») застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), від 31 січня 2020 року у справі № 161/17945/18 (провадження № 14-599цс19).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, особа, яка вимагає повернення безпідставно отриманого майна, повинна довести факт передачі такого майна відповідачу чи перебування спірного майна у відповідача, а відповідач, в свою чергу, повинен довести наявність підстав перебування у нього такого майна.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд дійшов таких висновків.

Між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини, у матеріалах справи відсутній як укладений в письмовій формі договір про надання правової допомоги, так і будь-які підтвердження надання відповідачем як адвокатом Полонській О. В. правової (юридичної) допомоги, за надання якої нібито ці кошти отримувались.

Сторони не досягли домовленості та не уклали договір про надання правової (юридичної) допомоги, відповідно у відповідача відсутні правові підстави для набуття 10 000,00 дол. США, переданих йому позивачем у рахунок виконання зазначеного договору.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення, натомість положення документа, на підставі якого відповідачем отримані кошти, не містять істотних умов розписки як документа, яким сторони обумовили саме боргове зобов`язання.

Вказана розписка від 07 грудня 2011 року не є належним доказом досягнення між адвокатом та клієнтом угоди в частині порядку обчислення і оплати праці адвоката за надання правової допомоги, оскільки вона не містить істотних умов, притаманних для договору про надання правової допомоги згідно з вимогами закону на дату її укладення, зокрема переліку наданих послуг та їх вартості, не містить посилання на те, що вказані кошти ОСОБА_2 сплачує саме за надані ОСОБА_1 , як адвокатом, послуги, але підтверджує існування між сторонами позадоговірних зобов`язань. Відповідно, вирішуючи спір, судами правильно надано оцінку характеру правових відносин між сторонами і змісту розписки, складеної відповідачем 07 грудня 2011 року.

Усупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України відповідач не надав належних та допустимих доказів та не довів обставин, які б спростували доводи позивача щодо передання нею відповідачу коштів у розмірі 10 000,00 дол. США та ненадання ним правової (юридичної) допомоги, за яку ОСОБА_1 передавались кошти.

З урахуванням встановлених обставин суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Правові підстави незгоди з висновками Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чиінтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність.

Справедливість, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), розглядається як процесуальна справедливість, а не як ідея, яка є частково юридичною, частково етичною.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) процесуальна справедливість, яка гарантується статтею 6 Конвенції, розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (справа «Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece та інші проти Греції»). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом у цілому для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (справа Mirolubovs and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд має виходити з підстав та змісту позовних вимог, які потребують встановлення обставин у справі та надання оцінки усім доказам.

Ідея справедливого судового розгляду включає основоположне право на змагальні провадження.

ЄСПЛ зауважував, що сторони мають право надати суду зауваження, які вони вважають важливими у справі. Це право можна вважати ефективним тільки за умови, що зауваження були заслухані, то відповідно розглянуті судом. Тобто «суд» має проводити належний розгляд поданих документів і доказів та наведених сторонами аргументів і доказів (Kraska v. Switzerland (Краска проти Швейцарії), § 30; (Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), Perez v. France (Перез проти Франції) § 80).

Забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами, є обов`язком суду, що випливає із завдання цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України).

Верховний Суд дійшов висновку про застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин у цій справі без урахування підстав позову, наявних доказів, висновків судів щодо оцінки доказів, не взяв до уваги, що твердження та аргументи сторін не були належним чином розглянуті та мотивовані.

Не заперечуючи висновок Верховного Суду про те, що надання адвокатом правової допомоги без укладення договору в письмовій формі не допускається, крім випадків, передбачених частиною другою статті 27 цього Закону, водночас не погоджуюся з висновками суду касаційної інстанції про встановлення у цій справі обставин та застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України з огляду на таке.

Згідно з частинами першою-третьою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Суди дійшли висновку, що між сторонами немає договірних відносин, оскільки договір про надання правової допомоги між ними не укладено, а отже, є підстави для застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України.

Перевіряючи законність та обгрунтованість судових рішень у касаційному порядку, не можна не враховувати фактичні та юридичні обставини справи.

Як на підставу позову позивач посилалася на те, що кошти у розмірі 10 000,00 дол. США вона передала відповідачу на виконання роботи (юридична допомога) щодо оформлення земельної ділянки в її власність для ведення бізнесу у Шевченківському районі міста Запоріжжя. Факт передання грошей підтверджується розпискою. Відповідач не надав їй юридичної допомоги, кошти не повернув. Саме з таких підстав просила повернути кошти як безпідставно отримані.

До позовної заяви позивач надала розписку від 07 грудня 2011 року (а. с. 5, 67), лист від 26 травня 2018 року, в якому зазначено про передання коштів відповідачу на надання правової допомоги та ненадання такої допомоги відповідачем (а. с. 6).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначив, що факт розписки, на якій ґрунтуються позовні вимоги, він не оспорює. Проте згідно з цією розпискою він отримав кошти та надав юридичну допомогу.

Щодо розписки вказав, що договір був укладений з чоловіком ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , складено акт виконаних робіт, який той отримав і претензій до відповідача не мав. Позивач приховує той факт, що ці кошти були передані на підставі підписаного з її чоловіком договору, і розписка про отримання коштів була надана ОСОБА_2 як підтвердження факту отримання коштів за договором.

У матеріалах справи на аркушах 56-57, 79-80 є копія витягу з договору про надання правової допомоги від 04 липня 2011 року (далі - договір), який укладений між адвокатом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та підписаний цими особами.

Згідно з пунктом 1 договору адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту з таких правових питань та в таких обсягах: представництво інтересів в усіх установах та організаціях щодо оформлення земельної ділянки в інтересах клієнта, а також його дружини ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 17 договору клієнт ОСОБА_3 надає згоду та отримання коштів у рахунок гонорару від його дружини ОСОБА_2 (свідоцтво про шлюб перевірив).

У матеріалах справи (арк. 58) міститься копія акта приймання-передачі роботи від 11 червня 2012 року до договору, згідно з яким за виконану роботу клієнт сплачує адвокату винагороду, де зазначено: «Надав розписку від 07.12.2011 року про отримання гонорару в розмірі 10 000 доларів США».

Суд першої інстанції надав витягу з договору оцінку, вказавши, що суду був наданий витяг з договору, проте не наданий його повний текст, що позбавляє суд можливості прийняти цей договір як належний та допустимий доказ у справі.

Проте суд не виклав мотивів того, чому наданий витяг з договору не відповідає вимогам щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України), а також є недостатнім для встановлення обставин справи.

Очевидно, такий висновок суду першої інстанції не відповідає статтям 77, 78 ЦПК України.

Суд першої інстанції із пояснень сторін та показань свідка ОСОБА_3 (сторони договору), які стосувалися лише місця укладення договору (так випливає із змісту рішення), дійшов висновку про недоведеність тверджень відповідача щодо обставин, які передували факту передання коштів, в тому числі дописання пункту 17 у договорі; дати внесення цього пункту; мети його внесення; обізнаності позивача про внесення такого пункту та про існування такого договору в цілому.

Суд не надав належної оцінки змісту договору та його оформленню, в якому від руки дописано вступну частину, пункти 1, 17, хоча решта його змісту викладено друкованим текстом.

На обґрунтування своєї позиції відповідач як доказ також надав акт приймання-передачі виконаної роботи від 11 червня 2012 року, підписаний ним та ОСОБА_3 , який містить запис, зроблений відповідачем власноручно, такого змісту: «Надав розписку від 07.12.2011 про отримання гонорару у розмірі 10 000 доларів США» та запис, зроблений ОСОБА_3 , такого змісту: «Претензий матеріального та будь-якого характеру немає».

Оцінивши цей доказ, суд першої інстанції дійшов висновку про невизначеність та незрозумілість його змісту й мети.

Отже, дослідженням наданого суду документа встановлена невизначеність та незрозумілість його змісту, мета з якою був підготовлений цей акт.

Суд першої інстанції також вказав, що не бере до уваги показання свідка ОСОБА_3 в частині підтвердження доводів відповідача, на яких грунтуються його заперечення, оскільки, зокрема, в суді встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя на розгляді знаходяться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якій як свідок до суду викликаний ОСОБА_1 , та кримінальне провадження за фактом побиття ОСОБА_3 ОСОБА_2 , що свідчить про особливо неприязні стосунки між позивачкою та свідком відповідача ( ОСОБА_3 ), що, у свою чергу, вказує на упередженість цього свідка.

Зі змісту мотивувальної частини рішення суду першої інстанції випливає, що стосовно встановлення одних обставин суд бере до уваги показання свідка ОСОБА_4 , щодо інших обставин - не бере, зазначаючи про його упередженість.

Така оцінка показань свідка ОСОБА_3 щодо встановлення різних обставин не відповідає нормам статті 89 ЦПК України, єсуперечливою та вибірковою до застосування та тлумачення цивільного процесуального закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що, укладаючи договір, ОСОБА_3 діяв в інтересах сім`ї і на той час мав спільний бізнес з дружиною, а в договорі передбачена можливість отримання гонорару як від власне ОСОБА_3 , так і від його дружини.

ОСОБА_1 посилався також на те, що суд задовольнив його клопотання про виклик свідка ОСОБА_5 , який брав участь у громадських слуханнях щодо виділення земельної ділянки, проте суд його не допитав.

Обставини, на які він посилався на підтвердження своїх заперечень, в суді першої інстанції підтвердив ОСОБА_3 , проте суд безпідставно їх не врахував.

Вказував, що якщо правова підстава на момент передання коштів існувала (наявність договірних відносин), то така обставина виключає застосування статті 1212 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи, рішення зазначив, що суд першої інстанції на підставі встановлених в суді обставин та наявних в матеріалах справи доказів, дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 безпідставно отримав від ОСОБА_2 кошти у розмірі 10 000,00 дол. США, оскільки будь-яких договорів про надання їй правової допомоги або будь-якої іншої допомоги він з нею не укладав і не мав наміру укладати. Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, та дійшов правильного висновку про задоволення позову. Документи, надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень, а також доводи апеляційної скарги не спростовують доводів позивача щодо предмета і підстав позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що передані ОСОБА_2 кошти є платою за надання юридичної допомоги її чоловіку ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_1 як адвокат 04 липня 2011 року уклав договір про надання правової допомоги, є неспроможними. Із тексту розписки про отримання коштів установлено, що кошти передавалися для надання юридичної допомоги ОСОБА_2 , а не її чоловіку. Доказів надання такої допомоги відповідач суду не надав, у спосіб, передбачений Законом України «Про адвокатуру», договір про надання правової допомоги з ОСОБА_2 не уклав, отримані за розпискою кошти як адвокатський гонорар не обліковував.

Суд апеляційної інстанції мав перевірити зазначені доводи апеляційної скарги і викласти переконливі висновки щодо їх спростування чи відхилення, проте він лише повторив висновки суду першої інстанції.

Необхідно зазначити, що на час укладення договору 04 липня 2011 року та написання розписки 07 грудня 2011 року чинними були Закон України від 19 грудня 1992 року № 2887-XII «Про адвокатуру» та Правила адвокатської етики від 01 жовтня 1999 року.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону «Про адвокатуру» оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об`єднанням чи адвокатом.

Відповідно до пункту 15 Правил адвокатської етики адвокат надає правову допомогу згідно з чинним законодавством про види адвокатської діяльності на підставі угоди з клієнтом про надання правової допомоги або за призначенням особи, що здійснює дізнання, слідчого чи суду в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством України.

Форма угоди про надання правової допомогита загальні вимоги до її змісту визначені пунктами 16, 17 Правил адвокатської етики.

Із доводів апеляційної та касаційної скарг випливає, що ОСОБА_1 не заперечував факту передання йому коштів ОСОБА_2 на підставі розписки, проте стверджував і надав докази, що позивач разом з чоловіком ОСОБА_3 мала спільний бізнес, у них була єдина мета - отримати земельну ділянку для ведення бізнесу, гроші вона передала на виконання договору, що передбачено його змістом.

Судові рішення не містять належного обгрунтування заперечень позову ОСОБА_1 , не надано належної оцінки поведінці сторін, кожному доказу окремо, а також достатності і взаємному зв`язку доказів у їх сукупності.

Верховний Суд вказав, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, з особливостями, визначеними Законом України «Про адвокатуру». Результат системного аналізу статей 26 і 27 Закону № 5076-VI дозволяє дійти висновку, що надання правової допомоги адвокатом без укладення договору в письмовій формі, зокрема, лише на підставі довіреності, не допускається, окрім випадків, передбачених частиною другою статті 27 цього Закону. Укладення договору про надання правової допомоги слід вважати професійним обов`язком адвоката, передбаченим законом (див. пункт 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 817/66/16 (провадження № 11-185апп19)).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 308/13503/16-ц, провадження № 61-20280св18 зазначено, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то в разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Відповідач посилався на те, що він отримав кошти від позивача у розмірі 10 000,00 дол. США на підставі письмового договору, укладеного між ним та ОСОБА_4 , який на час його укладення перебував у шлюбі з позивачем.

Згідно з договором адвокат ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання представляти інтереси в усіх установах та організаціях з питання оформлення земельної ділянки в інтересах клієнта ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_2 .

Договором визначено, що гонорар адвокат може отримати також від дружини ОСОБА_4 .

Суди не з`ясували, чи вказані положення договору свідчать, що договір був укладений в інтересах сім`ї.

Із матеріалів справи відомо, що у позовній заяві ОСОБА_2 посилалася на те, що кошти відповідачу передала за виконання роботи з оформлення земельної ділянки в її власність для ведення бізнесу (юридична допомога), а в поясненнях на відзив на позов зазначила, що передала кошти відповідачу як фізичній особі, а не як адвокату, з метою виконання роботи з оформлення земельної ділянки для здійснення підприємницької діяльності, і договір між собою вони не укладали ( а. с. 64-65).

Ні в позовній заяві, ні в поясненнях на відзив на позов позивачка не зазначила, яку саме земельну ділянку вона бажала отримати у власність, її місце знаходження, на якій підставі передала відповідачу кошти в розмірі 10 000,00 дол. США.

Щодо розписки необхідно зазначати, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад, отримання однією особою від іншої грошей, майна тощо. Розписка є документом, що підтверджує виконання договору, як правило, вона не видається без правової підстави. Відповідно до статті 76 ЦПК України розписка є письмовим доказом.

Суди належним чином не з`ясували, чи була правова підстава для передання коштів, чи вже відпала, чи був договір про надання правової допомоги від 04 липня 2011 року укладений в інтересах сім`ї, чи дійсно на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вели спільний бізнес, чи стосувалися їхні дії, а саме ОСОБА_4 - щодо укладення договору, ОСОБА_2 - щодо передання грошей, однієї і тієї самої земельної ділянки, яку вони бажали отримати для ведення бізнесу, належним чином не перевірили твердження позивача, які під час розгляду справи, відрізняються від зазначених у підставах позову, чи стосувалася розписка договору про надання правової допомоги.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у застосуванні позовної давності, зазначивши, що право позивача на повернення безпідставно отриманих коштів порушене з моменту, коли відповідач ОСОБА_1 відмовився їх повертати на підставі листа від 26 травня 2018 року ( а. с. 8), і саме з цього часу починається перебіг позовної давності.

З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, не спростувавши доводів апеляційної скарги про те, що з наданої позивачем вимоги про повернення коштів не можливо встановити дату її направлення і чи отримана вона відповідачем, оскільки не надано жодного доказу її направлення та отримання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

У постанові суд апеляційної інстанції послався на те, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд, що враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських судів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), зокрема, що всі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору.

Проте судові рішення у цій справі не відповідають завданню цивільного судочинства та основним засадам його здійснення.

З огляду на викладене суди не здійснили розгляд справи на засадах верховенства права, не надали відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору, отже,дійшли передчасного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів згідно зі статтею 1212 ЦК України.

З урахуванням зазначеного Верховний Суд мав скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя А. С. Олійник