Єдиний унікальний номер судової справи: 483/1716/19
Провадження № 22-ц/812/1967/20 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа № 483/1716/19

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.

за участі: представників відповідача Мойсеєнко В.М., Антонової Г.А.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Афенді Віктором Петровичем, на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Шевиріної Т.Д., у приміщенні цього ж суду, вступну та резолютивну частину рішення оголошено того ж дня об 11 год. 31 хв., повний текст складено 25 вересня 2020 року, за позовом ОСОБА_2 дотовариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Лиманський» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

встановив:

18 вересня 2019 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Афенді В.П. звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Лиманський» (далі - ТОВ «Агрофірма «Лиманський») з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував наступним.

У 2010 році, у зв`язку з хворобою дружини та відсутністю коштів, він звернувся до ТОВ «Агрофірма «Лиманський» з метою укладення договору оренди земельної ділянки та одночасною виплатою йому орендної плати за декілька років уперед.

Керівництво товариства погодилося і йому було вплачено 50 000 грн. Проте сам договір укладений не був, а він тільки підписав акт приймання-передачі об`єкта оренди.

Згодом позивач дізнався, що ТОВ «Агрофірма «Лиманський» зареєструвало договір оренди земельної ділянки, який начебто укладений з ним на 25 років.

Посилаючись на те, що договір оренди він не підписував, не мав відповідного волевиявлення, а земельна ділянка залишається в користуванні відповідача, позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 09 грудня 2010 року та стягнути понесені ним судові витрати.

У відзиві на позовну заяву ТОВ «Агрофірма Лиманських», посилалося, як на необґрунтованість позову, так і сплив позовної давності.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року, виходив з того, що договір оренди землі є неукладений, а тому не може бути визнаний недійсним. Через це суд не розглядав клопотання відповідача про застосування позовної давності. Водночас судом роз`яснено, що належним способом захисту порушеного права є звернення до суду з негаторним позовом.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Афенді В.П., посилаючись на порушення судом принципів цивільного судочинства, а саме охорону прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, а також необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просив його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга за змістом містить аналогічні доводи з доводами позовної заяви.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 25,28 га, розташованої на території Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 18-19).

У 2010 році ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Агрофірма «Лиманський» з метою укладення договору оренди, який було зареєстровано 09 грудня 2010 року за №12 (а.с. 12-16, 44-45).

Пунктом 2.1. Договору визначено, що він укладений строком на 25 років (а.с.12). Вказана обставина також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 44 - зв.).

09 грудня 2010 року сторони підписали угоду, яка є додатком до договору оренди земельної ділянки №12 від 09 грудня 2010 року, і якою ОСОБА_2 надав свою згоду на закладення багаторічних насаджень - виноградників на земельній ділянці, а також підписав з відповідачем акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с.22-23).

Сторони не заперечували, що багаторічні насадження так і не були закладені, і земельна ділянка використовується для посівів зернових.

Висновком експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №178 від 13 липня 2020 року встановлено, що підпис у Договорі оренди земельної ділянки, укладеному між ОСОБА_2 та ТОВ Агрофірма «Лиманський» виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, а підпис в Угоді, що є додатком до договору оренди земельної ділянки, виконаний ОСОБА_2 (а.с. 184-191).

Предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності волевиявлення орендодавця на укладення оспореного договору на зазначений у ньому строк оренди та підпису орендодавця, тому такий договір є неукладеним, а неукладений договір не може бути визнаний недійсним.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_2 , як на підставу для його задоволення, посилався на те, що він не мав волевиявлення на укладення оспореного договору оренди землі на 25 років та не підписував його.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаючись на те, що цей договір не підписував, умови його не погоджував, тож відповідач безпідставно стверджує про укладення договору оренди на умовах зазначеного договору, підписаного невстановленою особою замість позивача.

Суд першої інстанції повно та достеменно встановив обставини справи, за якими оспорений договір орендодавець не підписував та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджував. На підтвердження вказаних обставин щодо неукладення спірного договору належним доказом є категоричний висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13 липня 2020 року, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_2 , що містяться у договорі оренди землі від 09 грудня 2010 року за №12, виконані не ним, а іншою особою.

Стороною відповідача наведені обставини не спростовані.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Таким чином, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

За викладених обставин позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі не підлягають задоволенню з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту в цій частині, що вірно констатував суд першої інстанції.

Посилання представника позивача адвоката Афенді В.П. в апеляційній скарзі на порушення судом прав заявника на судовий захист є необґрунтованим, оскільки право заявника на звернення до суду в порядку, встановленому цивільно-процесуальним законодавством, судом не обмежене. Відмова у позові з зазначених вище підстав, не позбавляє права позивача звернутися до суду з позовом для вирішення спору про захист права, у спосіб, який є ефективним, що вірно роз`яснив суд першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують. За таких обставин, підстав для скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,подану його представником - адвокатом Афенді Віктором Петровичем, залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.