КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Войцехівського Сергія Павловича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року у справі за позовом «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт («ETRANSA» Speditions Aktiengesellschaft) до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 року позивач Фірма «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати додаткову угоду № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору (контракту) від 05 січня 2007 року, укладену від її імені в особі Голови правління ОСОБА_3. і відповідачем ОСОБА_1 , недійсною.

В обґрунтування заявленого позову посилався на наступні обставини.

Відповідач ОСОБА_1 працював на посаді Директора представництва фірми «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» у м. Києві на підставі Трудового договору (контракту) від 05.01.2007 року.

З 2015 року фірма «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» знаходиться у процесі ліквідації, тому з 2015 року діяльність представництва у м. Києві припинена.

У 2018 році ОСОБА_1 звернувся із позовом до фірми «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 518 988,00 доларів США.

Постановою Київського апеляційного суду, залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 757/49650/18-ц, з фірми «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» стягнуто на користь ОСОБА_1 14 099 803,19 грн.

Аргументи позивача у справі № 757/49650/18-ц ґрунтувались на тому, що начебто між ним і фірмою «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» (Австрія) в особі Голови правління ОСОБА_3. було підписано додаткову угоду № 1 від 01.02.2007 року, згідно якої щомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становила 13 302,00 дол. США.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 ніколи не підписував спірну додаткову угоду № 1 з ОСОБА_1 , підпис від його імені підроблено, наміру на підписання такої угоди позивач не мав. Окрім того, заробітна плата відповідачу виплачувалася у розмірі, визначеному строковим трудовим договором від 05 січня 2007 року, а не відповідно до додаткової угоди № 1. Спір щодо розміру заробітної плати було ініційовано відповідачем після припинення трудових відносин, претензій з боку відповідача з приводу розміру заробітної плати під час трудових відносин не виникало.

Вважав, що заявлені позовні вимоги обґрунтовуються наступним:

- афідевітами про те, що додаткову угоду № 1 від 01.02.2007 року ОСОБА_3 особисто ніколи не підписував;

- висновком експерта № 353/1 від 25.09.2019 року, згідно якого технічне зображення підпису від імені ОСОБА_3 , що міститься у графі «Голова правління «ETRANSA» Speditions Aktiengesellschaft» ОСОБА_3 » фотокопії додаткової угоди № 01.02.2007 року до Трудового договору б/н від 05.01.2007 року з ОСОБА_1 не відповідає наданим на дослідження зразкам підпису ОСОБА_3 ;

- ОСОБА_3 ніколи не схвалювалась додаткова угода № 1 від 01.02.2007 що випливає із особистої заяви ОСОБА_3 (афідевіти) і її невиконання протягом строку її дії з 2007 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Київ від 12 серпня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору (контракту) від 05 січня 2007 року, укладену між фірмою «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» в особі Голови правління ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» суму судового збору у розмірі 1 921, 00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Войцехівський С.П. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що надаючи оцінку висновкам експертів, наявним в матеріалах справи, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та необґрунтовано відхилив висновок судової почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07 листопада 2017 року №8-4/2264, яка була проведена у відповідності до вимог законодавства України, який є належним і допустимим доказом у даній цивільній справі і повністю спростовує доводи Позивача.

Суд безпідставно мотивував відхилення висновку експерта тим, що стороною відповідача не було надано до суду оригінал спірного документа, в той час як відповідач не подав витребуваний судом доказ із поважних причин та повідомив суд про їх наявність

Так, відповідач повідомив суд про те, що ним було ініційовано позовне провадження про стягнення із позивача заборгованості по заробітній платі у суді Австрійської республіки, для чого, у відповідності до чинного законодавства Австрійської республіки, відповідач передав австрійським адвокатам засвідчені копії судових рішень, а також оригінали документів, які підтверджують трудові відносини із позивачем, у тому числі і додаткову угоду № 1 від 01 лютого 2007 року.

Крім цього суд першої інстанції необґрунтовано визнав належними доказами кошториси Представництва «ЕТРАНСА «Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» в Україні датовані 01 березня 2007 року та 21 лютого 2014 року, не давши належної оцінки тій обставині, що розмір заробітної плати, зазначений у цих кошторисах не відповідає не тільки додатковій угоді № 1 від 01 лютого 2007 року, а і трудовому договору, укладеному 05 січня 2007 року, факт підписання якого голова правління Позивача ОСОБА_3 визнав у афідевітах від 20.03.2019 року.

Апелянт вважає, що кошторис за своєю природою взагалі не може бути доказом виконання чи не виконання ні додаткової угоди №1 від 01 лютого 2007 року, ні будь чого іншого. Інших доказів виконання чи невиконання додаткової угоди №1 від 01 лютого 2007 року у матеріалах справи не міститься, відповідно підтвердити або спростувати дійсність цієї угоди такими доказами неможливо.

Також звертає увагу апеляційного суду на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, які на його думку призвели до неправильного вирішення справи.

Так, зазначає, що постановлену на місці, без виходу до нарадчої кімнати, ухвалу суду про витребування у відповідача додаткової угоди №1 від 01 лютого 2007 року, внесену до протоколу судового засідання, винесено із порушенням приписів ч. 1 ст.84 ЦПК України.

Вважає, що суд свідомо порушив зазначені процесуальні норми для того, щоб уникнути виконання вимог п. 3 ч.1 ст. 260 ЦПК України і не викладати мотивувальну частину ухвали, не зазначати мотиви, з яких суд дійшов висновків про необхідність задоволення клопотання, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Крім того, апелянт вважає хибним посиланнясуду першої інстанції на те, судові рішення у справі № 757/49650/18-ц не містять висновків щодо недійсності чи протилежного відносно додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року.

Вказує, що під час розгляду справи № 757/49650/18-ц у судах усіх інстанцій позивач не оспорював наявність додаткової угоди №1, а заперечував наявність трудових відносин із відповідачем та жодного разу не заявив клопотання про витребування оригіналу даного документа.

Факт укладення додаткової угоди №1 від 01.02.2007 року було встановлено судами усіх інстанцій у справі № 757/49650/18-ц, у розгляді якої приймали участь сторони та за результатами розгляду якої стягнуто заборгованість по заробітній платі на користь відповідача, а тому він не підлягає доказуванню у дані справі.

У судовому засіданні 16 червня 2020 року, ухвалою постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, суд безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про виклик свідка ОСОБА_4 (голови правління «ЕТРАНСА «Шпедіціоніс Акціенгезеллшафт»), який на думку відповідача мав особисто дати пояснення суду та усунути значну кількість протиріч, що містяться в афідевітах (у справі №757/65490/19- ц) та ставлять під сумнів достовірність даних, встановлених судом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Капуловський А.В. посилається на необґрунтованість та безпідставність її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 - адвокати Войцехівський С.П. та Кострюков В.І. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній. Заявили клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів та виклик в судове засідання в якості свідка ОСОБА_3 (голову правління «ЕТРАНСА «Шпедіціоніс Акціенгезеллшафт»), в задоволенні яких було відмовлено у зв`язку із порушенням процедури подання доказів, передбаченої положеннями ст. 83, ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Представник позивача - адвокат Капуловський А.В. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, посилаючись на доводи, викладені ним у відзиві.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість позову і недійсність додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, оскільки вважав доведеними обставини щодо відсутності у позивача волевиявлення на її укладання.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини справи.

Сторонами 05 січня 2007 року укладено строковий трудовий договір, на підставі наказу Голови правління «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» («ETRANSA» Speditions Aktiengesellschaft) ОСОБА_3 № 2-к від 05 січня 2007 року (т. І а. с. 4-8).

Відповідно до трудового договору від 05 січня 2007 року, відповідач був прийнятий на роботу на посаду директора представництва компанії «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» у м. Києві, який зобов`язувався виконувати роботу визначену цим договором, а Компанія зобов`язувалася виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством і угодою сторін.

За пунктом 4.1 розділу 4 «Оплата праці та соціально-побутове забезпечення працівника» трудового договору від 05 січня 2007 року, за виконання обов`язків, передбачених умовами чинного договору, працівнику виплачуються заробітна плата у розмірі, еквівалентному 4 705, 89 доларів США у національній валюті України за курсом Національного банку України на дату такої оплати.

Згідно з пунктом 4.2 вказаного розділу трудового договору, компанія перераховує заробітну плату працівника на рахунок представництва компанії. Оплата праці здійснюється з рахунку представництва компанії двічі на місяць.

Компанія може вносити пропозиції щодо збільшення розміру заробітної плати працівника, виходячи з результатів виконання працівником своїх службових обов`язків (пункт 4.3 трудового договору).

Строк дії договору визначено до 12 лютого 2010 року.

01 лютого 2007 року укладено спірну додаткову угоду № 1 як додаток № 1 до трудового договору б/н від 05 січня 2007 року. У спірній угоді підписи виконано від імені Голови правління компанії ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 9).

Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 1, за виконання обов`язків, передбачених умовами трудового договору б/н від 05 січня 2007 року, відповідачу як працівнику компанії у період з 01 березня 2007 року щомісячно виплачується заробітна плата у розмірі, еквівалентному 13 302, 00 долари США у національній валюті України за курсом Національного банку України на дату такої оплати.

За пунктами 2, 3 додаткової угоди № 1, вона є невід`ємною частиною трудового договору від 05 січня 2007 року та набуває чинності з моменту її підписання сторонами, укладена в двох примірниках, які зберігаються у кожної із сторін і мають однакову юридичну силу.

07 жовтня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 0005010 про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 175 КК України, про підозру у вчиненні якого повідомлено ОСОБА_3 , а саме, що він, грубо порушуючи трудові відносини, визначені трудовим договором від 05 січня 2007 року, безпідставно, умисно не виплатив заробітну плату з липня 2015 року ОСОБА_1 , чим заподіяв останньому значної матеріальної шкоди (т. 1 а. с. 127, 128-131).

Висновком експерта № 8-4/2264 від 07 листопада 2017 року, складеного на виконання постанови від 31 жовтня 2017 року про призначення почеркознавчої експертизи старшого слідчого ОСОБА_6. у кримінальному провадженні № 0005010, встановлено, що підписи у графах навпроти прізвища « ОСОБА_3 » на кожному аркуші трудового договору від 05 січня 2007 року та у додатковій угоді № 1 до цього договору від 01 лютого 2007 року, виконані ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 113-117).

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва (справа №757/49650/18-ц) з позовом до «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт», в якому просив стягнути з фірми нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 518 988, 00 доларів США, в обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 05 січня 2007 року між ним та Компанією «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт», в особі голови правління ОСОБА_3. було укладено трудовий договір, а 01 лютого 2007 року - додаткова угода № 1, яка є невід`ємною частиною договору, відповідно до якої працівнику щомісячно виплачується заробітна плата у розмірі, еквівалентному 13 302, 00 доларів США. Починаючи з 01 липня 2015 року ОСОБА_1 не виплачувалася заробітна плата та станом на 30 вересня 2018 року фірма заборгувала заробітну плату у розмірі 518 988, 00 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі: присуджено стягнути з «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» на його користь суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 518 988, 00 доларів США (т. 1 а. с. 84-87).

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач оскаржив його до Київського апеляційного суду.

20 березня 2019 року ОСОБА_3 звернувся із афідевітом у межах справи № 757/49650/18-ц за позовом ОСОБА_1 до «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка перебувала у Київському апеляційному суді (т. 1 а. с. 197-199).

У поданому афідевіті ОСОБА_3 - Голова правління компанії «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» у 2007 році стверджує, що виплата зазначеної заробітної плати проводилася компанією шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок представництва вчасно і без будь-яких претензій з боку ОСОБА_1 та інших працівників представництва. Безпосередньо ОСОБА_1 , як директор представництва компанії в Україні, особисто складав кошторис на утримання представництва, а також штатний розклад, у якому було вказано щомісячний фонд заробітної плати. Зазначені кошториси затверджувалися ОСОБА_3 від імені компанії і згідно з цими кошторисами проведені всі необхідні перерахування на розрахунковий рахунок представництва. Так, згідно з кошторисом на утримання представництва компанії станом на 01 березня 2007 року, складеної ОСОБА_5 , заробітна плата директора представництва становила 8 302, 00 доларів США, а станом, наприклад, на 21 лютого 2014 року - 6 084, 00 доларів США, які ОСОБА_1 повинен був виплачувати відповідно до законодавства України. Так звана додаткова угода № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору від 05 січня 2007 року, згідно з якою ОСОБА_1 нібито була встановлена заробітна плата к розмірі 13 302, 00 доларів США у національній валюті України за курсом Національного банку України на день сплати, є вкрай сумнівною і не викликає розумної довіри.

ОСОБА_3 стверджував, що ніколи особисто не підписував вказану додаткову угоду № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору від 05 січня 2007 року і не завіряв її штампом компанії. Це підтверджується тим, що ОСОБА_1 за час своєї роботи не складав кошторисів, де його заробітна плата становила б 13 302, 00 доларів США і відповідно ОСОБА_3 стверджує, що таких кошторисів не затверджував. При цьому ОСОБА_1 не виражав свої претензії стосовно і так званої недоплати йому заробітної плати у зазначеному розмірі де в 2007 році і ніяких претензій з 2007 року від нього не надходило. Тобто, ОСОБА_1 повністю був згодний з тими фактичними перерахуваннями грошових коштів на утримання представництва, в тому числі заробітної плати. Відповідно всі інші документи, включаючи, але не виключно, бухгалтерські довідки, щодо нібито виплати з 2007 по 2015 роки щомісячної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 13 302, 00 доларів США, є вкрай сумнівними, не викликають розумної довіри, і суперечать трудовому договору, кошторисами та податковій звітності, яка відображена в акті перевірки інспекції праці. Також ОСОБА_3 своєю заявою (афідевітом) повідомляв, що на випадок непередбачених ситуацій (хвороби, відрядження, відпустки тощо), передав ОСОБА_1 чисті, не заповнені білі аркуші формату А4 з своїм оригінальним підписом і відбитком штампа компанією «ETRANSA Speditions Aktiengesellshaft» (AT «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт») і тому ОСОБА_3 не виключає, що саме такі листи були використані при виготовленні підробленої додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, а також інших доказів у справі.

Окрім того, ОСОБА_3 додатково звернув увагу на те, що оскільки повноваження ОСОБА_1 закінчилися, виходячи з терміну закінчення довіреності, за якою він діяв, то відповідно з ним припинилися трудові відносини. Про це він знав в силу зазначеної довіреності, а також трудового договору від 05 січня 2007 року. Станом на момент припинення повноважень ОСОБА_1 , тобто на 31 грудня 2014 року, йому було виплачено заробітну плату в повному розмірі, встановленому кошторисом на утримання представництва, включаючи штатний розклад, в якому було вказано щомісячний фонд заробітної плати в 2014 році. Протягом 2015 року (з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2015 року) ОСОБА_1 виплачувалася вихідна допомога у розмірі його середньомісячної заробітної плати більше ніж за шість місяців. Ніяких претензій щодо цих виплат у ОСОБА_1 не було.

Також в афідевіті від 20 березня 2019 року ОСОБА_3 , поданому до Київського апеляційного суду м. Києва, стверджує, що зазначеним позовом та іншими заявами в правоохоронні органи України ОСОБА_1 намагається незаконно збагатитися за рахунок коштів бюджету Австрії, так як грошові кошти отримані від ліквідації Компанії «ETRANSA Speditions Aktiengesellshaft» (AT «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт») будуть перераховані на погашення штрафів Антимонопольного комітету Австрії. Саме внаслідок зазначених штрафів було порушено справу про банкрутство Компанії «ETRANSA Speditions Aktiengesellshaf» (AT «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт»).

Постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/49650/18-ц скасовано і ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Фірми «ЕТРАНСА Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково: присуджено стягнути з Фірми «ЕТРАНСА Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі на суму 14 099 803, 19 грн (т. 1 а. с. 77-83).

Постановою Верховного Суду від 25 липня 2019 року касаційну скаргу Фірми «ЕТРАНСА Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» у вказаній справі відхилено, а постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року залишено без змін (т. 1 а. с. 88-92).

07 серпня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінального правопорушення, передбачене частиною другою ст. 372 КК України № 0001248, за фактом притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності слідчим, поєднане зі штучним створенням доказів або іншою фальсифікацією. Згідно з фабулою кримінального провадження, у ході досудового розслідування встановлено, що старший слідчий слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_6 за попередньою змовою із ОСОБА_1 та іншими, на даний час невстановленими досудовим розслідуванням особами, вжив заходів щодо притягнення завідомо невинного ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, поєднаного зі штучним створенням доказів обвинувачення та іншою фальсифікацією (т. 1 а. с. 96).

04 вересня 2019 року ОСОБА_3 звернувся із афідевітом у межах справи № 757/49650/18-ц, у якому стверджував, що про існування так званої додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року він дізнався лише у листопаді 2018 року, у момент, коли його адвокати ознайомилися із матеріалами кримінального провадження, відкритого відносно нього за фактом невиплати заробітної плати ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 203-204).

Також в афідевіті від 04 вересня 2019 року ОСОБА_3 вказав, що для проведення експертизи додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року ним було надано вільні зразки свого підпису на низці документів, особисто підписаних ним. За результатами досліджень проведених Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України складено висновок експерта від 25 вересня 2019 року № 353/1.

Відповідно до висновку експерта від 25 вересня 2019 року № 353/1, зображення підпису від імені ОСОБА_3 , що розташоване у графі «Голова правління «ETRANSA» Speditions Aktiengesellschaft ОСОБА_3.» додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору б/н від 05 січня 2007 року не відповідає підписам ОСОБА_3 , наявним у документах, наданих у якості порівняльного матеріалу (т. 1 а. с. 24-30).

08 листопада 2019 року слідчим ТУ ДБР, розташованого у м. Києві Чередніченком Б.Ю. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001656 вчинення кримінального правопорушення за частиною першою статті 384 КК України, а саме за заявою ОСОБА_1 про підготовку судовим експертом Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України Білоусом Р.В. складено завідомо неправдивий висновок експерта № 353/1 від 25 вересня 2019 року (т. 1 а. с. 121).

11 листопада 2019 року Київський апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви про перегляд справи за нововиявленими обставинами.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, у разі якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 Цивільного кодексу України, так і у статтях 229-233 Цивільного кодексу України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до частини першої статті 218 Цивільного кодексу України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У відповідності до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Перевіряючи доводи сторін по даній справі, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги висновки експертів з почеркознавчого дослідження додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, які мають суперечливі результати.

З метою подальшого звернення до суду із клопотанням про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, представник позивача просив суд про витребування оригіналу додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року у відповідача.

Однак, незважаючи на ухвалу суду від 27 лютого 2020 року, постановлену на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесену до протоколу судового засідання, про витребування доказів, відповідачем оригінал документу подано не було.

Обґрунтовуючи неможливість подання оригіналу оспорюваної додаткової угоди, представники відповідача зазначали про те, що нібито оригінал документу був переданий адвокатам відповідача для подання до суду Австрійської республіки, в провадження якого наразі перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до компанії «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» про стягнення заробітної плати.

Однак, апеляційний суд не приймає такі доводи, як обґрунтування поважності причин ненадання витребовуваного за ухвалою суду доказу. Так, ухвала суду першої інстанції про витребування додаткової угоди № 1 була постановлена 27.02.2020 року, а рішення по даній справі ухвалене 12 серпня 2020 року. Крім того, із доданих представниками відповідача до суду першої інстанції документів вбачається, що відповідний оригінал додаткової угоди № 1 дійсно направлявся до суду Австрії 05.08.2020 року (том 2 а.с. 13-14) Тобто відповідач мав достатньо часу (більше 5 календарних місяців) для подання до суду доказу, однак вимоги ухвали суду не виконав, у зв`язку із чим питання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи вирішено не було.

Необґрунтованим є також посилання апелянта на порушення місцевим судом норм процесуального законодавства при постановленні ухвали про витребування доказів на місці, без виходу до нарадчої кімнати.

Так, відповідно до положень ч. 2 статті 258 ЦПК України, процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим кодексом, вирішуються шляхом постановлення ухвал.

Згідно ч. 4 статті 259 ЦПК України, ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляють ся в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Порядок витребування доказів судом врегульовано нормами статті 84 ЦПК України.

Ухвала про витребування доказів не відноситься до переліку ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду, визначеного у статті 353 ЦПК України, а відтак, може бути постановлена на місці, без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання.

В своїй апеляційній скарзі представник відповідача посилається на безпідставність висновку суду першої інстанції про визнання належними доказами кошторисів про нарахування заробітної плати.

Колегія суддів апеляційного суду, надаючи оцінку таким доводам, зазначає наступне.

Згідно пункту 4.1 розділу 4 Трудового договору від 05 січня 2007 року, за виконання обов`язків, передбачених умовами чинного Договору, працівнику виплачуються заробітна плата у розмірі, еквівалентному 4 705, 89 доларів США у національній валюті України за курсом Національного банку України на дату такої оплати.

Компанія може вносити пропозиції щодо збільшення розміру заробітної плати працівника, виходячи з результатів виконання працівником своїх службових обов`язків пункт 4.3 Трудового договору).

При цьому, з підпункту ж) пункту 2.4. Трудового договору слідує, що компанія зобов`язується щоквартально перераховувати на рахунок представництва загальну суму заробітної плати працівника, а також загальну суму витрат на утримання представництва, передбачених кошторисом представництва, до 15 числа місяця, що передує початку кожного кварталу, до кінця дії чинного договору.

Разом з тим, компанія (позивач) не була обмежена можливістю здійснювати додаткові доплати працівнику (відповідачу) до встановленої Трудовим договором заробітної плати, виходячи з результатів виконання ним своїх службових обов`язків, в межах передбачених кошторисом представництва. Тоді як право на безпідставне одноосібне зменшення заробітної плати,визначеної в Трудовому договорі, в компанії було відсутнє.

Так, згідно кошторисів представництва «ЕТРАНСА «Шпедіціонс лкціенгезелліиафт» в Україні від 01.03.2007 та від 21.02.2014, за позицією «Директор» вказано заробітну плату видану на руки у розмірі 6000 доларів США (посадовий оклад за штатним розкладом 8302 доларів США) та відповідно 4000 доларів США (посадовий оклад 6084 долари США).

При цьому, варто звернути увагу, що вказані кошториси представництва складені самим ж директором представництва ОСОБА_1 і затверджені Головою правління ОСОБА_3 та скріплені підписами вказаних посадових осіб, тобто узгоджені ними.

Разом з тим, жодного разу Позивачем не затверджувався (не погоджувався) кошторис, розмір посадового окладу чи виданої на руки заробітної плати директора представництва, в яких відповідала б розміру заробітної плати, вказаному в оспорюваній додатковій угоді № 1, а саме 13302, 00 долари США, чи перевищувала б її. Такий розмір заробітної плати відповідачу жодного разу не виплачувався.

Доказів на спростування зазначених обставин стороною відповідача подано не було.

Суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку про те, що судові рішення у справі № 757/49650/18-ц не містять висновків щодо недійсності чи протилежного відносно додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, оскільки ці обставини не були предметом позову у справі. З огляду на вказане, твердження відповідача про те, що обставини дійсності оспорюваної додаткової угоди №1 не підлягають доказуванню є помилковими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, встановлених на їх підставі обставин справи, а також власного тлумачення норм чинного законодавства.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Войцехівського Сергія Павловича - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Київ від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.