Справа № 450/3582/18 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/58/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Шеремети Н.О.,

при секретарі Фейір К.О.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , представника третіх осіб Білик П.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Живко Михайла Олександровича, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнював, до Державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Живко Михайла Олександровича, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 26773342 від 04 грудня 2015 року, яке прийняте державним реєстратором Пустомитівського районного управління юстиції Живком М.О., визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний № 49170300 від 05 грудня 2015 року, яке видане державним реєстратором Пустомитівського районного управління юстиції Живком М.О.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він за попередньою домовленістю з ОСОБА_6 впродовж 2005-2006 років завершив будівництво на земельній ділянці АДРЕСА_1 , що знаходиться у садівничому товаристві «Сонячний». Будівництво вказаного будинку розпочало у 1995 році та завершено у 2006 році. Вищезгадана земельна ділянка належала ОСОБА_6 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-АВ № 062061, зареєстрованим за № 426 від 26 жовтня 1995 року. 12 березня 1995 року він дійшов згоди з ОСОБА_6 про купівлю належної йому земельної ділянки за 8000 доларів США, з яких 7000 доларів США він передав одразу ОСОБА_6 у якості завдатку, а решту 1000 доларів США зобов`язався сплатити йому після переоформлення документів. Однак ОСОБА_6 не вчинив дій щодо переоформлення земельної ділянки і почав ухилятися від виконання домовленостей з ним, гроші у сумі 7000 доларів США не повернув. Зазначає, що 04 грудня 2015 року державний реєстратор Пустомитівського районного управління юстиції Живко М.О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 12386253 про право власності ОСОБА_6 на садовий будинок АДРЕСА_2 . 05 грудня 2015 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на зазначений садовий будинок. Зазначає, що згаданий будинок будував він власними силами та за власні кошти. Вважає, що ОСОБА_6 безпідставно у незаконний спосіб набув право власності на будинок, який ним не будувався. Вказує, що ОСОБА_6 подав державному реєстратору довідку яка містила рукописну дописку, у якій йдеться, що будинок був збудований у 1989 році. Вважає таку дописку порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З огляду на вказане, просить суд позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Стверджує, що ОСОБА_6 безпідставно, у незаконний спосіб зареєстрував право власності на садовий будинок, будівництво якого він не завершив, а саме оформив за собою право власності без належних правових підстав на будинок, будівництво якого було завершено ним ( ОСОБА_1 ), а внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу) та видачі свідоцтва про право власності порушуються права та інтереси скаржника. Зазначає, що він був дійшов згоди щодо купівлі земельної ділянки у ОСОБА_6 , площею 0,0398 га у с. Бережани, Пустомитівського району Львівської області, що знаходиться у садівничому товаристві «Сонячний» за 8000 дол. США, з яких 7000 дол. США одразу отримав.

Звертає увагу, що державному реєстратору Живко М.О. для прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію та видачу свідоцтва про право власності, ОСОБА_6 було подано довідку №7 від 24.11.2015 садівничого товариства «Сонячний», у якій в порушення ч.2 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на момент вчинення оскаржуваних дій, за межами тексту довідки вчинено рукописну дописку, а саме поза межами надрукованого тексту дописано слова: «який був збудований в 1989р.», ким та коли такий допис було вчинено із вказаної довідки не вбачається. В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що державним актом на право приватної власності на землю, виданим 26 жовтня 1995 року Чишківською сільською Радою народних депутатів Пустомитівського району Львівської області, стверджується, що ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Чишківської сільської Ради народних депутатів від 01 жовтня 1994 року передано у власність земельну ділянку площею 0,0398 га, розташовану на території Чишківської сільської ради Пустомитівського району. Акт зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 426.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 45454721 від 10 жовтня 2015 року встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,0398 га за кадастровим № :09:000:0441, розташована на території Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Згідно з довідкою № НОМЕР_1 , виданою 24 листопада 2015 року СТ «Сонячний», ОСОБА_6 є членом СТ «Сонячний», яке знаходиться у с.Бережани Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та володіє земельною ділянкою під кадастровим № :09:000:0441 та будинком АДРЕСА_1 , який був збудований в 1989 році.

Технічним паспортом на дачу (садовий будинок) АДРЕСА_3 підтверджується, що ОСОБА_6 належав зазначений будинок, побудований у 1989 році.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26773342 від 04 грудня 2015 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Тузяк П.Т. провів державну реєстрацію права власності на садовий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_4 » на земельній ділянці за кадастровим № :09:000:0441.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2015 року, інд. № НОМЕР_2 , ОСОБА_6 зареєстрував право власності на вищезгаданий садовий будинок.

Позивач у своїй позовній заяві з посиланням на розписку від 13 березня 2005 року, зазначає, що він домовлявся з ОСОБА_6 про відчуження на його користь вищезазначеної земельної ділянки.

Згідно з розпискою від 13 березня 2005 року ОСОБА_6 склав договір з ОСОБА_1 про те, що перший отримав від позивача 7000 доларів США у якості завдатку для переоформлення його ділянки на позивача. Після переоформлення документів позивач зобов`язався доплатити ОСОБА_6 1000 доларів США.

Як вбачається з рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року у справі № 450/1622/15-ц, залишеного постановою Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2018 року без змін, позивачу заборонено у будь-який спосіб використовувати вищезгадану земельну ділянку (кадастровий № :09:000:0441) та садовий будинок, у тому числі і для проживання.

З постанови Апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року, якою скасовано рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2018 року у справі № 450/3582/17, вбачається, що позивач був виселений з садового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки, площею 0,0398 га, кадастровий № :09:000:0441, розташованих за адресою АДРЕСА_4 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено порушення його прав прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення. Також суд прийшов до висновку, що у позивача не з`явилися, з врахуванням наданих суду доказів, не могло з`явитися право власності на вищезгадану земельну ділянку та садовий будинок.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Натомість, договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відтак, цивільним законодавством для договорів купівлі-продажу земельної ділянки встановлена письмова форма, такі договори підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

За ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

За ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); вид угоди; предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); договірну ціну; права та обов`язки сторін ; кадастровий номер земельної ділянки; момент переходу права власності на земельну ділянку.

Натомість у розписці наявні лише назви сторін та договірна ціна. Інші умови, які є істотними для цього договору, у розписці відсутні.

Враховуючи наведене, дана ОСОБА_6 13 березня 2005 року розписку ОСОБА_1 не може бути договором купівлі-продажу земельної ділянки. Також вона не може свідчити про укладення такого договору між сторонами, оскільки така не містить всіх істотних умов такого договору, зокрема, у ній не вказано, про яку саме ділянку йдеться.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що позивач не набував майнових прав на вищезгадану земельну ділянку, а тому у такого відсутні підстави для звернення для суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на вищезгаданий садовий будинок.

Окрім цього, на підставі судових рішень, позивачу заборонено у будь-який спосіб використовувати земельну ділянку (кадастровий № :09:000:0441) та садовий будинок розташований на ній, у тому числі і для проживання, а також його виселено з садового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки, площею 0,0398 га, кадастровий № :09:000:0441, розташованих за адресою АДРЕСА_4 ».

Пояснення свідків даних в суді першої інстанції не дають підстав вважати, що ОСОБА_1 набув право власності на садовий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку, площею 0,0398 га, кадастровий № :09:000:0441, розташованих за адресою АДРЕСА_4 ».

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження, що оскаржуваним рішенням державного реєстратора порушено його майнові або немайнові права на земельну ділянку та садовий будинок. Крім того, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що саме він добудував садовий будинок АДРЕСА_3 , на який, за його словами, ОСОБА_6 зареєстрував право власності.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.О. Шеремета