ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року

м. Черкаси

справа № 711/5099/15-ц провадження № 22-ц/821/17/20
категорія: 304090200

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи за первісним позовом :

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ;

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ;

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»;

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»;

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними, у складі: головуючого судді: Дунаєва С. О.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 01 вересня 2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким позичальник отримав кредит в іноземній валюті в сумі 56 420 доларів США, строком до 31 серпня 2029 року зі сплатою процентів 12,5 річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 01 вересня 2008 року.

Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань з повернення кредиту та процентів за його використання банк заявив вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка не була виконана відповідачами.

У зв`язку з цим банк звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитом та процентами в розмірі 48 770,44 доларів США та пені в сумі 22 720,65 грн., а також просив стягнути з відповідачів судові витрати з оплати судового збору.

У листопаді 2016 року з зустрічним позовом звернувся ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01 березня 2013 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою змінено схему погашення кредиту на ануїтетну та встановлено обов`язок позичальника погашати кредит шляхом сплати щомісячних платежів в розмірі 532 доларів США на місяць.

Також, зазначеною додатковою угодою було змінено умови нарахування відсотків на прострочену суму основного боргу і передбачено нарахування подвійної відсоткової ставки на таку суму, що свідчить про збільшення обсягу зобов`язання позичальника, а відтак потребує обов`язкової згоди поручителя на такі зміни.

Додаткову угоду № 1 від 01 березня 2013 року до договору поруки, яка передбачає згоду поручителя на зміну умов кредитного договору від 01 вересня 2008 року, ОСОБА_2 не підписував, оскільки наявний на цій угоді підпис зроблений не ним, а іншою особою, тому вважав, що його порука є припиненою.

ОСОБА_2 просив визнати поруку ОСОБА_2 за договором поруки № 226732 від 01 вересня 2008 року припиненою, та призначити у справі судову почеркознавчу експертизу.

У грудні 2016 року з зустрічним позовом звернувся ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 зазначив, що кредитний договір ним було укладено під впливом обману з боку позивача, оскільки останнім порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів та не надано позичальнику в письмовій формі об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, інформації про наявні інші форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, орієнтовану сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, необхідність здійснення оцінки майна, яким забезпечується зобов`язання позичальника, податковий режим сплати відсотків, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, валютні ризики та інше.

Крім того, ОСОБА_1 при обґрунтуванні позовних вимог, зазначено, що банком було порушено вимоги щодо недопустимості надання споживчих кредитів в іноземній валюті та без отримання індивідуальної ліцензії на операцію кредитування, що свідчить про те, що укладений правочин порушує публічний порядок, а тому є нікчемним. Також, ОСОБА_1 зазначив про несправедливість умов договору по відношенню до нього в частині його відповідальності.

ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 01 вересня 2008 року, додаткові угоди до цього договору - № 1 від 21 червня 2010 року, № 2 від 01 березня 2013 року, та договорів в забезпечення виконання кредитних зобов`язань - договір поруки № 226732 від 01 вересня 2008 року та іпотечний договір від 01 вересня 2008 року, як такі що вчинені під впливом обману.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 січня 2017 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 01 вересня 2008 року в розмірі 47 706,44 доларів США та пеню в розмірі 22 720,65 грн.

Додатково стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 0 від 01 вересня 2008 року в розмірі 1 064 доларів США.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою та вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача за первісним позовом про дострокове повернення кредиту та процентів за його використання ґрунтуються на законі та передбачені умовами кредитного договору, а тому підлягають задоволенню. Порука відповідача - ОСОБА_2 , щодо періодичних платежів, які був зобов`язаний здійснити позичальник у червні та липні 2014 року (два платежі по 532 доларів США) припинилася, а вимога кредитора про дострокове виконання основного зобов`язання за кредитним договором заявлена поза межами строку поруки, тому позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанку» до поручителя підлягають задоволенню частково.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», мотивував рішення тим, що банком на момент укладення кредитного договору належним чином забезпечено інформування позичальника про усі істотні умови надання кредитної послуги. ОСОБА_1 на момент укладання кредитного договору не був обмежений в отриманні будь-якої інформації щодо всіх умов кредитування, їх змісту та наслідків, пов`язаним з неналежним їх виконанням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 23 січня 2017 року, представники ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вважаючи рішення суду незаконним і необґрунтованим, а тому таким, що має бути скасоване при апеляційному перегляду з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

15 лютого 2017 року ОСОБА_1 , в особі своїх представників ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , надав суду апеляційної інстанції заяву про уточнення (зменшення) позовних вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, в якій остаточно просив суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати договір про надання споживчого кредиту з Правилами від 01 вересня 2008 року № 0, додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту з правилами № 0 від 01 вересня 2008 року (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації) від 01 березня 2013 року недійсними, як такі, що вчинені під впливом обману (том 3 , а.с. 73,74).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції в процесі розгляду справи не було досліджено всі належні, допустимі докази подані ОСОБА_1 , зокрема, судову практику на яку послався останній, звертаючись із вказаним зустрічним позовом.

Скаржники зазначають, що банком не була проведена з ОСОБА_1 переддоговірна робота, як з споживачем фінансових послуг, посилаючись при цьому на ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанову НБУ № 168.

Банк не виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів.

Крім того, графік платежів, що є додатком № 1 до договору не відповідає вимогам законодавства. Він є незрозумілим та не містить самих платежів.

Також, в обґрунтування апеляційної скарги, скаржники вказують на порушення банком публічного порядку укладення кредитного договору та вважають, що на момент укладення кредитного договору у АКІБ «УкрСиббанк» не було ні Генеральної ліцензії, ні індивідуальної ліцензії для видачі кредитних коштів в іноземній валюті. Позичальником не попереджено кредитора про валютні ризики, що є імперативною нормою для банку.

Відзив на адресу апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 листопада 2019 відкрито провадження за апеляційною скаргою представників ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року справу призначено до розгляду на 11 грудня 2019 року на 11 год. 30 хв. з повідомленням учасників справи про її розгляд. В подальшому розгляд справи відкладено на 24 грудня 2019 року на 09:30 та на 09 січня 2020 року на 12:00 год.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що 01 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк зобов`язувався надати відповідачеві кредит в іноземній валюті в сумі 56420 дол. США (том 1, а.с. 5 - 6).

Умовами кредитного договору передбачено, що банк надає кредит у вигляді одного траншу в розмірі 56 420 доларів США, що дорівнює еквіваленту 273 422,60 грн., шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 в банку (п. п. 1.2.1 - 1.2.5 договору).

Сторони визначили цільове використання кредиту - для особистих потреб позичальника, а саме придбання житла (п. 1.2.6). Процентна ставка за кредитом складала 12,5% річних (п. 1.2.9).

Повернення кредиту мало здійснюватись згідно графіку погашення кредиту, який є додатком №1 до договору, у строк до 31 серпня 2029 року (п. 1.2.8) (том 1, а.с. 7 - 12).

Сплату відсотків за користування кредитом встановлено з 01 числа до 20 числа кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані банком такі проценти (п. 1.2.10).

Сторони визначили, що кредитний договір укладений на умовах споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «УкрСиббанк» (том 1, а.с. 13 - 25).

При укладанні договору сторони погодили графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту, що є додатком № 2 до договору і є його невід`ємною частиною (том 2 а.с. 150 - 154).

01 вересня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 226732 (том 1, а.с. 29 - 31).

Умовами зазначеного договору поруки передбачено солідарну відповідальність поручителя перед банком за невиконання позичальником усіх його зобов`язань (п. п. 1.1, 1.4 договору поруки). Пунктом 3.1. договору поруки передбачено, що порука діє до повного припинення всіх зобов`язань позичальника.

01 вересня 2008 року ПАТ «УкрСиббанк» на поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , було зараховано кредитні кошти в розмірі 56 420 доларів США, що еквівалентно 273 422,60 грн., що підтверджується меморіальним ордером № (том 2, а.с. 89 ).

21 червня 2010 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту, якою сторони змінили строк сплати процентів і визначили, що сплата процентів здійснюється з 01 до 25 числа кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти (том 1, а.с. 26).

01 березня 2013 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту, якою сторони змінили умови виконання кредитних зобов`язань і визначили, що погашення кредиту та сплата відсотків з 01 березня 2013 року відбуватиметься шляхом внесення ануїтетних платежів в розмірі по 532 доларів США на місяць (том 1, а.с. 27 - 28).

Пунктом 1 цієї угоди передбачено, що в системі обліку банку реєстраційний номер кредитного договору може бути змінений з 0 на 1. Цією ж угодою сторони визначили новий графік платежів та сукупну вартість кредиту (том 2, а.с. 156 - 159).

01 березня 2013 року між банком на ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 01 вересня 2008 року, яким поручитель погодився із змінами, внесеними до основного кредитного договору (том 1, а.с. 32).

Відповідно до довідок-розрахунків заборгованості в період з вересня 2008 року до червня 2014 року позичальником не було допущено прострочень щомісячних платежів з повернення кредиту та відсотків за його користування, за виключенням кількох випадків.

Починаючи з червня 2014 року ОСОБА_1 систематично не здійснював належних щомісячних платежів на погашення кредитної заборгованості, у зв`язку з чим станом на 27 травня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 48 770,44 доларів США, яка складалась з наступного: заборгованість за кредитом - 43 345,61 доларів США, за відсотками - 5 5424,83 доларів США. Також банком розраховано пеню відповідно до п. 4.1 Правил споживчого кредитування позичальників, в розмірі 22 720,65 грн., яка складалась з пені за несвоєчасне погашення кредиту - 3 570,01 грн., відсотків - 19 150,64 грн. (том 1, а.с. 56 - 57, 58 - 61, 62 - 65, 66).

26 лютого 2015 року кредитор надіслав вимогу відповідачам про погашення простроченої заборгованості в сумі 667,83 доларів США за кредитом та 3 585,74 доларів США за процентами протягом 31 календарного дня з дати одержання вимоги, тому з наступного дня після закінчення цього строку вимагав дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів за його користування в сумі 46 931,35 доларів США.

Дані вимоги відповідачами у добровільному порядку виконані не були.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 стаття 15 ЦК України).

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

У даній справі, договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсним спірний кредитний договір від 01 вересня 2008 року, укладений між банком та ним, посилаючись на те, що під час укладання договору, банк не надав йому об`єктивної, повної та достовірної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, в умовах кредитного договору та в цілому зазначив, що кредитний договір ним було укладено під впливом обману з боку банку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Укладаючи кредитний договір, ОСОБА_1 був ознайомлений з його умовами, змістом та наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтвердив своїм підписом.

Так, п. 3.1 спірного кредитного договору передбачено, що на дату його укладання позичальник ознайомлений з усіма тарифами банку, перед укладанням договору отримав інформаційний лист згідно вимог Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів», ознайомлений та погоджується з усіма умовами додатків до договору, отримав оригінал договору з усіма додатками в день його підписання, що було встановлено та зазначено судом першої інстанції.

Крім того, судом першої інстанції достовірно було встановлено, що всі додатки до кредитного договору підписані ОСОБА_1 , що є підтвердженням про його обізнаність та погодження з їх змістом.

Як на підставу визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_1 посилається на те, що видача банком кредиту та сплата процентів за його користування у валюті, відмінній від української гривні, є порушенням валютного законодавства, що, у свою чергу, є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у ньому зобов`язання виражене в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (частина перша статті 533 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами кредитування погодилася позивач.

Згідно з пунктом 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Підпунктами «в», «г» пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з пунктом 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач за зустрічним позовом, на час укладення спірного договору, мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями (том 1, а.с.67 - 70).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що під час укладення між сторонами оспорюваного ОСОБА_1 кредитного договору не були порушені вимоги Декрету та ЦК України, а посилання позивача за зустрічним позовом щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України з підстав, пов`язаних з валютою кредитування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів наголошує, що підстави недійсності правочину повинні існувати на час його укладення, наступна зміна законодавства не повинна впливати на чинність правочинів, укладених до набрання такими змінами чинності.

Що стосується доводів скаржника відносно того, що кредитний договір між ним та банком було укладено під впливом обману з боку банку, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

За змістом частини 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дій або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції (абзац перший частина 4 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до абзацу першого частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.

Доказів на підтвердження використання банком нечесної підприємницької практики чи наявності інших, передбачених чинним законодавством України підстав недійсності договору, позичальником не надано.

Враховуючи наведене, беручи до уваги наявні в матеріалах справи допустимі та належні докази у відповідності до норм ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що ОСОБА_1 на момент укладення кредитного договору не був обмежений в отриманні будь-якої інформації щодо всіх умов кредитування, їх змісту та наслідків, пов`язаних з неналежним їх виконанням.

Отже, у даній справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір споживчого кредиту з правилами від 01 вересня 2008 року № 0 підписаний сторонами, які досягли згоди з приводу усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови. ПАТ «УкрСиббанк» надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Суд першої інстанції дійшов вірного, вмотивованого та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір укладено з дотриманням чинного законодавства та правові підстави, визначені статтями 203, 215, 230 ЦК України для визнання оспорюваного позивачем договору недійсним відсутні.

Що стосується вимоги позивача про визнання додаткової угоди № 2 до договору про надання споживчого кредиту з правилами № 0 від 01 вересня 2008 року недійсною, колегія суддів акцентує увагу на тому, що під час укладення додаткової угоди № 2 від 01.03.2013 позичальника було повідомлено про умови та наслідки змін зазначених у договорі, що підтверджується погодженням ним нового графіку та сукупної вартості кредиту, особистим підписом (том 1, а.с. 27 - 28).

Оскільки, вимога про визнання додаткової угоди № 2 до договору про надання споживчого кредиту з правилами № 0 від 01 вересня 2008 року (щодо зміни умов кредитного договору при реконструкції) від 01 березня 2013 року недійсною є похідною від основної та ґрунтується на недійсності основного договору, а тому дана вимога не підлягає до задоволення, що і було зазначено судом першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанцій, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В цілому доводи апеляційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 та досліджувалися судом першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка під час розгляду цього спору.

Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У відповідності до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, в частині, що є предметом апеляційного перегляду, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 січня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту від 01 вересня 2008 року та додаткової угоди № 2 від 01 березня 2013 року недійсними, як таких що вчинені під впливом обману, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 січня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко