Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1232/19 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 29 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,
суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі
цивільну справу №278/1232/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування майнової шкоди та стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно
за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі військова частина). Просив, посилаючись на положення ст.ст.3,15,16,177,190,386 ЦК України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціалізованої служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою КМУ від 16 березня 2016 року №178, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 18 374,18 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що проходив військову службу та наказом командира військової частини з 09 червня 2017 року виключений зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення. Проте, при звільненні йому не було виплачено грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також на день виключення його зі списків особового складу військової частини не було видано довідки про вартість речового майна, що належить до видачі. 22 лютого 2019 року він звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Листом від 04 квітня 2019 року військова частина відмовила йому у виплаті грошової компенсації вартості за раніше не отримане речове майно, із посиланням на те, що на день його виключення зі списків особового складу він не звертався з заявою про виплату за майно компенсації. Також відповідач надав довідку від 09 червня 2017 року про вартість речового майна, вартість якого становить 18 374,18 грн. Вважає відмову безпідставною.

Одночасно зазначає про те, що перед звільненням з військової служби із заявою (рапортом) до відповідача про виплату грошової компенсації не звертався та на час проходження ним військової служби відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не вчиняв щодо нього протиправних дій щодо невиплати компенсації. Про порушення свого права власності на компенсацію за неотримане речове майно заявив після звільнення з військової служби, а отже звернення з цим позовом до суду спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідацію збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством. Такий правовий висновок висловлений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі №161/13250/15-ц та від 10 квітня 2018 року в справі №533/934/15-ц. Підстави для відступу в даному спорі, на думку позивача, відсутні.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2019 року позов задоволено та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 18 374,18 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а позивачу відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В апеляційній скарзі військова частина наполягає на тому, що даний спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів, а тому дану справу належало розглядати в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства. Окрім того, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. У порушення цієї вимоги чинного законодавства позивач із рапортом про забезпечення речовим майном в натурі або ж із рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно до командування військової частини не звертався, а тому, на думку військової частини, підстави для розрахунку з ОСОБА_1 відсутні. Також для вчасного звільнення військовослужбовця вислуга років військової служби розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Намір звільнитися позивач мав та виявив ще до фактичного видання наказу про його виключення зі списків особового складу частини. 09 червня 2017 року ОСОБА_1 подав рапорт із доповіддю про здачу справ та посади. При цьому, проти виключення його зі списків частини не заперечував та до командування військової частини щодо речового майна не звертався. Виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна на відповідний рік. Військова частина, як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки лише в межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом. Чинне законодавство не передбачає механізму виплати у поточному році за минулі періоди, як того вимагає позивач. Також положення абзацу другого пункту першого ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі. Дія даної норми, на думку скаржника, не поширюється на військовослужбовців, які звільнені з військової служби Отже, дана норма Закону не може бути застосована до колишнього військовослужбовця, звільненого з військової служби.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Із матеріалів справи слідує та судом установлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Як убачається з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09 червня 2017 року №6 старший солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старший майстер 3 ремонтної майстерні ремонтного взводу спеціальних робіт ремонтної роти бронетанкової техніки 2 ремонтно-відновлювального батальйону, звільнений наказом 50 окремого ремонтно-відновлювального полку від 08 червня 2017 року №26-РС у запас за пунктом «а» частини шостої ст.26 із урахуванням підпункту «ї» частини восьмої ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту), вважається таким, що 09 червня 2017 року справи та посаду старшого майстра 3 ремонтної майстерні ремонтного взводу спеціальних робіт ремонтної роти бронетанкової техніки 2 ремонтно-відновлювального батальйону здав і вибув для зарахування на військовий облік до Житомирського ОМВК Житомирської області. З 09 червня 2017 року виключений зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення (а.с.9).

Заявою від 22 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 , у якій просив, зокрема, виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, а також видати довідку про вартість речового майна, що належить до видачі (а.с.10).

Листом від 04 квітня 2019 року №1/439 командир Військової частини НОМЕР_1 розглянув заяву позивача щодо не виплати йому грошової компенсації за раніше не отримане речове майно під час проходження ним військової служби в Збройних Силах України та відмовив у її задоволенні із посиланням на те, що на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини від останнього не надходило документів чи заяв на виплату йому компенсації за раніше не отримане речове майно (а.с.11). Одночасно доведено до відома, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем служби за їх рапортом на підставі наказу командира військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки-розрахунку про вартість речового майна, що належить до видачі. Рапорт на виплату грошової компенсації за раніше не отримане речове майно особовим складом подається до дня виключення зі списків військової частини.

Із довідки від 09 червня 2017 року №10 про вартість речового майна, що належить до видачі солдату ОСОБА_1 18 374,18 грн. (а.с.12).

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі №2-819/06 колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дану справу за позовом до військової частини про стягнення заборгованості з грошової компенсації передавала на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції. Так, у касаційній скарзі військова частина зазначає, що даний спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір у цій справі виник у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень управлінських функцій, тому даний спір є публічно-правовим. У тій справі особа до 2004 року проходила військову службу у військовій частині, перебуваючи на речовому забезпеченні, а з позовом до військової частини про стягнення заборгованості з грошової компенсації замість невикористаного речового майна звернулася у 2015 році, тобто після її звільнення та виключення зі списків особового складу частини.

Проте, ухвалою від 09 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду повернула вищевказану справу №2-819/06 на розгляд колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, посилавшись на те, що Велика Палата Верховного Суду вже висловила правову позицію щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі №344/1656/17 (провадження №14-435цс19).

У постанові ж Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі №344/1656/17 (провадження №14-435цс19) висловлена наступна правова позиція Верховного Суду щодо юрисдикції суду.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних, земельних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15). Близький за змістом припис викладений у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа-учасник приватноправових відносин.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній на час звернення до суду, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України у зазначеній редакції).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму (частина перша статті 17 КАС України у тій самій редакції).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Велика Палата Верховного Суду вже висловлювала думку про те, що публічно-правовим є, зокрема, спір, в якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (див., наприклад, пункт 5.7 постанови від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, пункти 28-30 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16).

У справі № 344/1656/17 позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача винагороди за участь в антитерористичній операції у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 1 вересня до 16 жовтня 2014 року включно та про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 7 250,00 грн. Підставою для звернення з цим позовом стало, як стверджує позивач, те, що грошова винагорода за участь в антитерористичній операції за вказаний період не виплачувалась, а крім того, під час проходження військової служби позивач не був забезпечений за рахунок держави речовим майном (зокрема формою).

Суди першої й апеляційної інстанцій встановили: 31 серпня 2014 року позивач згідно з наказом № 126 командира військової частини (польова пошта НОМЕР_2 ) приступив до виконання службових обов`язків старшого водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 5 батальйону територіальної оборони, ВОС - 8376702А. 01 вересня 2014 року позивач прибув у відрядження у військову частину НОМЕР_3 . У ній він перебував і виконував службові обов`язки до 17 жовтня 2014 року. 20 лютого 2015 року позивач був звільнений у запас за станом здоров`я.

Отже позивач перебував на військовій службі з 31 серпня 2014 року до 20 лютого 2015 року включно.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частини перша та друга статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

У пункті 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, було передбачено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом пункту 2 частини другої вказаної статті спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесені до юрисдикції адміністративних судів.

Отже, спір стосовно стягнення винагороди (грошового забезпечення) за участь в антитерористичній операції та відшкодування матеріальної шкоди, завданої через неналежне речове забезпечення під час проходження військової служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду (близький за змістом висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 2-а-3097/2007).

Окрім того, формулюючи близький за змістом висновок у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 2-а-3097/2007, Велика Палата Верховного Суду відступила від викладеного у постанові від 13 червня 2018 року в справі №161/13250/17 правового висновку, про те, що неотримання особою речового майна (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, стало причиною позбавлення права власності позивача, зокрема, володіння, користування й розпорядження об`єктом власності (грошовими коштами), а отже звернення позивача до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідацію збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством. ОСОБА_1 , обґрунтовуючи у своїй позовній заяві, поданій до суду у 2019 році, юрисдикцію спору, посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в червні 2018 року, тоді як у вересні 2018 року Велика Палата Верховного Суду вже відступила від цієї правової позиції.

Також Верховний Суд України розглядав заяви про перегляд судових рішень в адміністративних справах з підстав неоднакового застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, як щодо осіб, які перебували на військовій службі, так і за позовом військовослужбовців, звільнених у запас або відставку.

Отже, пунктом 17 частини першої ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Установлено, що ОСОБА_1 пред`явлено позов про стягнення грошової компенсації на неотримане речове майно за час проходження військової служби.

Наведене свідчить про те, що спір у даній справі фактично виник між особою, яка проходила військову службу, та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно-правовим, який належить розглядати за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства. Доводи апеляційної скарги щодо предметної та суб`єктної юрисдикції є обґрунтованими та, з огляду на вищевикладене, заслуговують на увагу.

Решта доводів апеляційної скарги не потребує обґрунтування, бо не впливає на розгляд даного спору в даному процесі, оскільки порушення правил юрисдикції є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п.1 частини першої ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі змістом частини першої ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Отже, колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції, а провадження у цивільній справі закриває.

Керуючись п.1ч.1ст.255,ст.ст.367-368,374,377,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування майнової шкоди та стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 10 січня 2020 року.