Номер провадження: 22-ц/813/8577/20
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання дій виконавчої служби неправомірними, скасування стягнення за постановою, припинення стягнення аліментів,

встановив:

24 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про визнання дій виконавчої служби неправомірними, скасування стягнення за постановою, припинення стягнення аліментів.

У зв`язку з тим, що зазначений позов був поданий без дотримання вимог, викладених у ст.175 і 177 ЦПК України, то ухвалою судді від 02 липня 2020 року його було залишено без руху і ОСОБА_1 було надано строк для усунення недоліків (а.с. 14-16).

11 серпня 2020 року на виконання вимог суду через канцелярію суду позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви разом з додатками до неї (а.с. 18-32).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 було визнано неподаною та повернуто позивачу.

Крім того, роз`яснено, що повернення заяви не перешкоджає йому у повторному зверненні до суду із позовною заявою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому апелянт також посилається на те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального законодавства, оскільки на виконання ухвали суду про залишення позову без руху від 02 липня 2020 року, 11.08.2020 року направлено до суду заяву про усунення недоліків, в якій надано обґрунтовану відповідь на кожен недолік встановлений суддею, Що стосується постанови ВП №60965475 від 05.02.2020 року, то вказану постанову не було надіслано йому відповідно до вимог Закону.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 04.12.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У зв`язку з цим, судове засідання не проводиться.

Частиною 2 ст. 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього рішення є 04.12.2020 року.

При цьому колегією суддів враховано, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи від 12.10.2020 року, останні отримали належним чином (а.с.48, 49).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що недоліки позовної заяви усунуті не були, тому, відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, позов вважається неподаним та має бути повернутий позивачу.

Апеляційний суд вважає, що такого висновку суд дійшов передчасно та з порушенням норм процесуального права.

Так, вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175, 177 ЦПК України, в яких зазначено, зокрема, що позовна заява подається в письмовій формі і повинна містити зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Частини 1, 2, 3 ст. 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому ст.185 ЦПК України.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваною ухвалою позовну заяву ОСОБА_1 про визнання дій виконавчої служби неправомірними, скасування стягнення за постановою, припинення стягнення аліментівповернуто позивачу.

Підставою для повернення позовної заяви стало те, що за своїм змістом заява про усунення недоліків позовної заяви не є повним усуненням недоліків позовної заяви, визначених ухвалою суду про залишення позовної заяви без руху від 02.07. 2020 року, зокрема, позивачем не обраний спосіб захисту порушеного права або інтересів, передбачений законом правові підстави позову по позовних вимогах, не зазначена норма закону, яка надає позивачу право на звернення з відповідними вимогами.

Так, в оскаржуваній ухвалі зазначено, що позивачем не надані матеріали з виконавчого провадження, зокрема,

- постанова ВП № 60965475 від 05.02.2020 року

- докази сплати аліментів добровільно, розрахунок такої суми

- звернення позивача до виконавчої служби з питання перерахунку заборгованості

- відмова виконавчої служби в перерахунку заборгованості по аліментах

- розрахунок заборгованості позивача по виплаті аліментів, складений ДВС

При цьому, вказано, що клопотання про встановлення судом додаткового строку на надання доказів в порядку ч. 5 ст. 83 ЦПК України в межах строку на виконання ухвали суду чи про витребування доказів в порядку ч.1 ст. 84 ЦПК України позивачем також не заявлялось.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що 11.08.2020 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків, з уточненою позовною заявою з додатками для суду та відповідача, в якій вже викладено обставини, якими він обґрунтовував свої вимоги, вказано докази на підтвердження таких вимог, про які позивачу відомо.

Тобто, в уточненій позовній заяві позивач виконав вимоги ст. 175 ЦПК України, та надав до позовної заяви докази (а.с. 19-32), які на його думку, підтверджують обставини, на які він посилається як на підставу своїх уточнених позовних вимог.

Частинами 5 та 6 ст. 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно з ч. 1 ст. 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є, зокрема, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19, провадження № 61-2192св20.

Більше того, питання щодо надання чи витребування відповідного доказу суд має можливість вирішити на стадії підготовчого провадження, а не під час відкриття провадження у справі. У випадку безпідставності заявлених вимог, суд може ухвалити судове рішення про відмову у їх задоволенні, однак не ухвалу про визнання неподаною і повернення позовної заяви.

Крім того, відповідно до положень ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд першої інстанції може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві.

Так, як вбачається із ухвали про усунення недоліків позовної заяви (а.с.14-16), суд першої інстанції в мотивувальній частині ухвали надав перелік обставин, які повинна містити позовна заява, однак при цьому не вказав, що звернення позивача щодо оскарження дій або бездіяльності державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Тобто судом не вказано, що відповідно до Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення до суду сторін виконавчого провадження із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Зазначені обставини свідчать про те, що судом в мотивувальній частині ухвали суду про усунення недоліків позовної заяви не вказано конкретно, які недоліки позовної заяви допущені позивачем при її поданні і які мають бути усунуті.

Ці обставини частково вказані лише в резолютивній частині ухвали суду про усунення недоліків позовної заяви, а тому позивач ОСОБА_1 не був в повному обсязі обізнаний про те, які недоліки ним допущено в позовній заяві, та які з них підлягають усуненню.

З цих підстав, подавши уточнену позовну заяву, позивач ОСОБА_1 вважав, що він усунув недоліки первісної позовної заяви у повному обсязі (а.с.19-24).

Таким чином, повернення позовної заяви ОСОБА_1 , є порушенням права позивача на доступ до правосуддя, оскільки згідно норм законодавства України кожна особа наділена правом на звернення до суду за захистом своїх прав та свобод, а на суд в свою чергу покладено обов`язок повного та всебічного розгляду виниклих спорів, що можливо лише під час розгляду справи по суті.

Крім того, слід зазначити, що за змістом ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

ЄСПЛ при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддяповинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Статтею 13 Конвенції державою також гарантовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім того, згідно вимог ст. 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 , оскільки такий висновок не ґрунтується на нормах процесуального права.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її спростовують, оскільки ухвалу постановлено не у відповідності до вимог процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра