УХВАЛА

08 грудня 2020 року м.Рівне Справа № 569/20351/20

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову до звернення до суду з позовом

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із заявою до ОСОБА_2 про забезпечення позову до звернення до суду з позовом.

В обґрунтування заяви заявниця зазначає, що в майбутньому збирається звертатись до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Вказує, що 27 листопада 2009 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб від 27 листопада 2009 року. У період шлюбу подружжям було набуте спільне рухоме та нерухоме майно. Однак стверджує, що ОСОБА_2 вчиняються дії щодо відчуження спільного майна, про що їй достовірно відомо.

За наведеного просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме:

- накласти арешт на всі транспортні засоби, власником яких є ОСОБА_2 , та які набуті ним починаючи з дати реєстрації шлюбу, 27 листопада 2009 року;

- накласти арешт на все майно ОСОБА_2 , набуте ним починаючи з дати реєстрації шлюбу, 27 листопада 2009 року;

- накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , які містяться на рахунках в банківських установах.

Вказана заява передана на розгляд судді Левчуку О. В. 07 грудня 2020 року.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, а також враховуючи характер позовних вимог, з якими, як зазначає заявниця, вона має намір звернутися до суду, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини першої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, Крім того, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в цивільному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в цивільній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Разом з тим, наведені в заяві доводи про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на всі транспортні засоби, власником яких є ОСОБА_2 , та які набуті ним починаючи з дати реєстрації шлюбу, 27 листопада 2009 року, накладення арешту на все майно ОСОБА_2 , набуте ним починаючи з дати реєстрації шлюбу, 27 листопада 2009 року та накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , які містяться на рахунках в банківських установах, не є безспірним свідченням реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому, заява не містить жодного обґрунтування яким чином невжиття таких заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявниці, самі лише твердження заявниці про потенційну неможливість чи утруднення виконання судового рішення, не є достатніми підставами для задоволення заяви про забезпечення позову.

Окрім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 вчиняються дії щодо відчуження спільного майна.

Також, суд звертає увагу, що згідно пункту першого частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві.

Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями частини першої статті 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

З наведеного випливає, що відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, де це майно знаходиться, на яких рахунках, в якій сумі та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_2 , які містяться на рахунках в банківських установах, заявниця не надала доказів, які б підтверджували відомості про майно та рахунки, суму грошових коштів та місце їх розміщення.

Відсутність відомостей про майно та рахунки відповідача не дає змоги визначити співмірність засобів забезпечення позову із вимогами які будуть заявлені у майбутньому позові.

З урахуванням наведених законодавчих приписів, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст. 149,150,153,258,259,260,261,352,353,354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову до звернення до суду з позовом.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Рівненського апеляційного суду через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала підписана 08 грудня 2020 року.

Суддя Левчук О. В.