Постанова

Іменем України

08 січня 2020 року

м. Київ

справа № 752/6096/14-ц

провадження № 61-32837св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Запоріжзв`язоксервіс»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Запоріжзв`язоксервіс», яка підписана представником Гнідим Олексієм Володимировичем, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Музичко С. Г., Рейнарт І. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 20 березня 2001 року ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс», а на день звільнення, 13 лютого 2014 року, обіймала посаду виконавчого директора цього підприємства.

10 квітня 2014 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку, згідно запису в якій, вона 13 лютого 2014 року звільнена з займаної посади за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП. Позивач вважає зазначене звільнення безпідставним.

ОСОБА_1 посилалася на те, що, при виданні наказу про її звільнення із роботи за прогул без поважних причин, відповідач не отримав від позивача пояснень щодо причин її відсутності на робочому місці, не повідомив працівника під розписку про накладене стягнення, не видав належним чином оформлену трудову книжку і не провів з позивачем розрахунок при звільненні в день звільнення, не вручив копію наказу про звільнення.

Відповідачем неправильно була обрана підстава для звільнення з 05 лютого 2014 року, оскільки з другої половини робочого дня 05 лютого 2014 року вона не мала можливості виконувати свої службові обов`язки, у зв`язку з тим, що приблизно з 14 00 год. до 19 00год. цього ж дня невідомі особи здійснили напад на неї, тримали її у невідомому підвальному приміщенні, били, знущалися, вимагали значну суму грошей, погрожували вбивством позивачу та її дітям. 06 лютого 2014 року позивач повідомила голову наглядової ради ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» ОСОБА_2 про її викрадення та необхідність терміново покинути м. Запоріжжя через наявну небезпеку для життя її та дітей, погодила з ним від`їзд та звільнення, надавши останньому заяву на відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами та дві заяви на звільнення за згодою сторін і за власним бажанням.

ОСОБА_1 зазначала, що з 06 лютого 2014 року вона була вимушена переховуватись у різних містах України без засобів зв`язку і тільки на початку квітня 2014 року у неї з`явилася можливість звернутися до відповідача з приводу її звільнення. 10 квітня 2014 року дочка позивача, діючи на підставі довіреності, звернулася до відповідача з приводу отримання трудової книжки позивача та здійснення розрахунку. Однак, під час видачі трудової книжки представника позивача було повідомлено, що ОСОБА_1 звільнено за прогул, а у проведенні розрахунку було відмовлено, копію наказу про звільнення не вручено.

Позивач стверджувала, що напад на неї невстановлених осіб та безпосередня загроза її життю, а також життю її дітей, а також повідомлення нею ж ОСОБА_2 , який є власником та фактичним керівником підприємства, про причини її від`їзду з місця проживання, належить розцінювати, як поважну причину відсутності на роботі.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

визнати звільнення з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП незаконним та поновити її на посаді виконавчого директора ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс»;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 лютого 2014 року по 02 грудня 2016 року в розмірі 138 800 грн;

стягнути з відповідача на свою користь посадовий оклад за лютий 2014 року та грошову компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 46 590,87 грн;

стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди у розмірі 30 000 грн;

стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 листопада 2014 року у складі судді: Мирошниченко О. В., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 травня 2015 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Котули Л. Г., Слюсар Т. А., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження поважних причин відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 05 лютого, а також 06 та 07 лютого 2014 року. Тому суди зробили висновок про проведення процедури звільнення ОСОБА_1 із дотриманням вимог, встановлених законодавством про працю, і порушення трудових прав позивача відсутні.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року у складі колегії суддів: Червинської М. Є., Коротуна В. М., Мазур Л. М., Писаної Т. О., Юровської Г. В., касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що позивач вказувала, що вона не мала можливості виконувати трудові обов`язки у зв`язку з нападом на неї та викраденням, що підтверджується зареєстрованим 05 лютого 2014 року кримінальним провадженням та не може розцінюватись прогулом без поважних причин; при цьому згідно відповіді старшого слідчого СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВСД України в Запорізькій області від 28 березня 2015 року № 27/7, постанови про закриття кримінального провадження за фактом викрадення позивача у зв`язку із відсутністю події злочину тричі скасовувалися, у зв`язку з необхідністю проведення слідчих дій, направлених на з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення. Тому суди належним чином доводи позивача не перевірили та не мотивували, чи були підстави за вказаних обставин застосувати таку крайню міру дисциплінарної відповідальності, як звільнення працівника, у тому числі за наявності звернення до правоохоронних органів з приводу нападу на ОСОБА_1 та її викрадення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року у складі судді Плахотнюк К. Г. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ № 0015К про припинення трудового договору, виданий 13 лютого 2014 року головою наглядової ради ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» ОСОБА_2, директором ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» ОСОБА_3 про звільнення 13 лютого 2014 року виконавчого директора ОСОБА_1 за прогул без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП) у частині підстав звільнення.

Зобов`язано ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» привести наказ № 0015К про припинення трудового договору, виданий 13 лютого 2014 року головою наглядової ради ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» ОСОБА_2, директором ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» ОСОБА_3 про звільнення 13 лютого 2014 року виконавчого директора ОСОБА_1 за прогул без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП) у відповідність до вимог пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП у частині підстав звільнення за «угодою сторін».

Стягнуто з ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 45 983,85 грн, посадовий оклад за лютий місяць 2014 року у розмірі 560,87 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 лютого 2014 року по 31 травня 2017 року у розмірі 117 978,96 грн, що складає належну до стягнення суму в розмірі 164 523,68 грн, яка зазначена судом без відрахування належного до сплати прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 3 342,03 грн, який також зазначено без відрахування належного до сплати прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» на користь ОСОБА_1 6 400 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача були підстави для звільнення позивача за угодою сторін 13 лютого 2014 року, згідно пропозиції ОСОБА_1 надісланої 13 січня 2016 року на адресу ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» щодо врегулювання спору мирним шляхом у спосіб зміни формулювання наказу про її ж звільнення, як без поновлення на роботі так і шляхом поновлення на роботі і терміновим звільненням днем, який буде слідувати за поновленням.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» задоволено частково. Скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення з роботи ОСОБА_1 відповідно до наказу за № 0015к від 13 лютого 2014 року ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» та поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого директора ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» з 14 лютого 2014 року.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 124 941,12 грн; невиплачену заробітну плату за лютий 2014 року у сумі 560,87 грн; компенсацію моральної шкоди у сумі 3 000 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення у частині поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 3 342,03 грн. У задоволенні інших вимог апеляційної скарги відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що при частковому задоволенні позовних вимог та зміненні формулювання причин звільнення з «прогулу» на «згоду сторін» (якої між сторонами досягнуто не було) суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Оцінюючи факт викрадення позивача 05 лютого 2014 року та визнання її потерпілою у кримінальному провадженні за фактом її викрадення, а також враховуючи, що ці обставини змушували позивача переховуватись, що позбавляло її можливості заявлятися на роботу в ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс», колегія суддів зробила висновок, що відсутність ОСОБА_1 на роботі з 05 лютого 2014 року по 07 лютого 2014 року було з її сторони вимушеною обставиною. При цьому, апеляційний суд відхилив доводи представників відповідача відносно відсутності доказів з боку позивача в тій частині, що, взагалі мав факт викрадення, і що вона була вимушена переховуватись в період з 06 по 07 лютого 2014 року, оскільки невстановлені особи погрожували життю і здоров`ю її та її родини. Доводи представників відповідача, що поважність відсутності позивача на роботі може бути достовірно встановлено лише після завершення кримінального провадження та вироку суду, колегія суддів відхилила, оскільки сам факт досудового розслідування та визнання позивачки потерпілою у даному кримінальному провадженні свідчить про наявність підстав у позивача здійснити вимушений прогул на роботі з 05 лютого 2014 року по 07 лютого 2014 року. Тому звільнення ОСОБА_1 є незаконним і позивач підлягає поновленню на роботі. У зв`язку із цим на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню: середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 лютого 2014 року по 13 вересня 2017 року у сумі 124 041,12 грн; заробітна плата за чотири дні лютого 2014 року (1, 2, 3 та 4 лютого 2014 року) у сумі 560,87 грн, яка не виплачена на її користь роботодавцем. Оскільки незаконними діями відповідача позивачу було завдано моральних страждань, що виразилось у переживаннях за свою трудову кар`єру, порушенням усталеного способу життя, зміни її соціального статусу, як працівника, втрати матеріального доходу у вигляді заробітної плати, колегія суддів вважала за правомірне частково задовольнити позов щодо відшкодування моральної шкоди, стягнувши її у розмірі 3 000 грн, саме такий розмір у грошовому виразі відповідає ступеню моральних страждань позивача. Апеляційний суд вказав, що відсутні підстави для стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 45 983,45 грн, оскільки позивач підлягає поновленню на роботі, а компенсація працівнику за невикористану відпустку виплачується лише у разі його звільнення.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2017 року ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» через представника Гнідого О. В. подало касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому посилалася на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не надала жодних доказів, які б свідчили про поважність причин її відсутності на роботі. Звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17, оскільки у матеріалах справи містяться докази відсутності позивача на роботі у період з 05 лютого 2014 року. Апеляційний суд неправильно застосував статтю 149 КЗпП, оскільки у роботодавця відсутній обов`язок отримання пояснень у працівника щодо прогулу. Вказує, що позивач не надала доказів, які б свідчили про те, що звільнення призвело до зміни усталеного способу її життя та спричинило душевні страждання.

Апеляційний суд не застосував частину другу статті 13, частину третю статті 16 ЦК України, оскільки позивач мала права на відпустку, проте не надала роботодавцю належним чином оформлені заяви. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення суду апеляційної інстанції оскаржується у касаційному порядку лише у частині задоволених позовних вимог про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсацію моральної шкоди. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 надала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін. При цьому вказує про безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що згідно з наказом від 20 березня 2001 року № 067к ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду заступника директора з розвитку АТ «Запоріжзв`язоксервіс».

Згідно із протоколом загальних зборів акціонерів ЗАТ «Запоріжзв`язоксервіс» від 14 вересня 2005 року № 07 ОСОБА_1 обрано генеральним директором товариства.

Наказом від 24 лютого 2011 року № 0020/2к ОСОБА_1 переведено на посаду директора ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс», а наказом від 30 листопада 2012 року № 0216к переведено на посаду виконавчого директора ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» на неповний робочий день та оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

Наказом від 13 лютого 2014 року № 0015К ОСОБА_1 звільнено з посади за пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП за прогул без поважних причин.

ОСОБА_1 05 лютого 2014 року о 14 год. 06 хв. вибула з офісу підприємства та упродовж цього дня і в подальшому на підприємство не поверталась. На підставу її звільнення відповідачем надано службову записку начальника служби безпеки підприємства від 05 лютого 2014 року про відсутність виконавчого директора ОСОБА_1 на підприємстві 05 лютого 2014 року з 14 год. 06 хв.; службову записку інспектора охорони від 06 лютого 2014 року про її відсутність на роботі 06 лютого 2014 року та службову записку інспектора охорони від 07 лютого 2014 року про її відсутність на роботі 07 лютого 2014 року.

07 лютого 2014 року на адресу ОСОБА_1 відповідачем цінним листом з описом вкладення направлено лист № 0130, в якому її запрошено до 18 год. 12 лютого 2014 року до офісного приміщення ПАТ «Запоріжзв`язоксервіс» та запропоновано надати пояснення з приводу відсутності на роботі, проте у зв`язку із неявкою позивачки 13 лютого 2014 року її звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП з направленням на її адресу наказу про звільнення.

Згідно витягу із кримінального провадження № 0000416 за заявою громадянина ОСОБА_5 від 05 лютого 2014 року Жовтневим РВ ЗМУ ГУМВСС у Запорізькій області факт викрадення невстановленими особами ОСОБА_1 внесено до ЄРДР за кваліфікацією частини другої статті 146 КК України.

Постановою Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області про закриття кримінального провадження від 28 березня 2015 року кримінальне провадження, внесене в ЄРДР під № 0000416 від 05 лютого 2014 року, за ознаками правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Згідно відповіді старшого слідчого СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВСД України в Запорізькій області від 28 березня 2015 року № 27/7, постанови про закриття кримінального провадження за фактом викрадення позивачки у зв`язку із відсутністю події злочину тричі скасовувалися, у зв`язку з необхідністю проведення слідчих дій, направлених на з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 зроблено висновок, що «пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами».

Згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що «основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».

Встановивши, що відсутність ОСОБА_1 на роботі була зумовлена обставинами, незалежними від її волі, апеляційний судзробив обґрунтований висновок про незаконність звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановивши, що позивачу завдано моральної шкоди, апеляційний суд, з врахуванням вимог розумності та справедливості, обґрунтовано визначив розмір грошової компенсації моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що рішення апеляційного суду в оскарженій частині постановлене без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскарженій частині залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Запоріжзв`язоксервіс», яка підписана представником Гнідим Олексієм Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Запоріжзв`язоксервіс» про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков