Справа № 444/2862/19 Головуючий у 1 інстанції: Оприск З.Л.
Провадження № 22-ц/811/2742/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Симець В.І.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 адвоката Кичми С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Куликівської селищної ради Жовківського району про визнання рішення незаконним, визнання недійсним державного акту про право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

В листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання рішення незаконним, визнання недійсним державного акту про право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку.

Позивач свої позовні вимоги у позовній заяві мотивувала тим, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно їй належить на праві власності 1/2 частка будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказала, що право власності на 1/2 частку зазначеного будинку виникло на підставі договору дарування частини житлового будинку від 25.10.2008р. Зазначила, що відповідно до даного договору дарувальником був її батько - ОСОБА_4 , який подарував їй Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказала, що її батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначила, що після смерті батька вона звернулась в сьому Львівську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Вказала, що звернувшись осінню 2015 році в Куликівську селищну раду про передачу їй у власність земельної ділянки для обслуговування належної їй частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , вона дізналась, що земельна ділянка передана у власність ОСОБА_5 . Зазначила, що ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Куликівської селищної ради від 09.10.1997р. № 250 оформила державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0883 та для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , зареєстровано в книзі реєстрації 17.11.1998р. за № 273. Вказала, що станом на час прийняття рішення виконкомом Куликівської селищної ради про передачу у власність вказаної земельної ділянки та оформлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0883 га ОСОБА_5 не була одноосібним власником будинку по АДРЕСА_1 . Зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, її батько ОСОБА_4 отримав спадкове майно, яке складалось з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Вказала, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначила, що оскільки їй в цей час не було відомо про наявність спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , вона звернулась в Жовківський районний суд Львівської області з позовною заявою до відповідача - Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області про визнання незаконним рішення виконавчого комітету від 09.10.1997р. № 250; визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ 020079 від 17.11.1998р. та визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказала, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 07 вересня 2016 року у справі № 444/501/16 задоволено її позов до Куликівської селищної ради, визнано недійсним рішення виконкому Куликівської селищної ради від 09.10.1997 року № 250; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ 020079 від 17.11.1998р.; визнано право власності за нею на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що вказане рішення суду було оскаржено третьою особою ОСОБА_3 . Вказала, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 04.04.2017 року рішення Жовківського районного суду Львівської області від 07.09.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в її позові відмовлено. Зазначила, що постановою Верховного суду від 03.07.2019 року залишено її касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року - без змін. Просив визнати незаконним рішення виконавчого комітету Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області від 09.10.1997 року № 250; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ 020079 від 17.11.1998р., виданий на ім`я ОСОБА_5 ; визнати право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому представник позивача подав заяву про уточнення позовної вимоги про визнання незаконним рішення та просив визнати незаконним рішення виконавчого комітету Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області від 09.10.1997 року № 250 «Про приватизацію земельних ділянок громадян» в частині передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0883 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області від 09.10.1997 року № 250 «Про приватизацію земельних ділянок громадян» в частині передачі ОСОБА_5 , с. Куликів, у приватну власність земельної ділянки площею 0,08 га.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ 020079 від 17.11.1998 року, виданий на ім`я ОСОБА_5 .

В задоволенні решти позовних вимоги відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним і необґрунтованим, та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема, покликається на те, що у справі немає доказів того, що в період між смертю ОСОБА_6 та датою прийняття рішення виконкомом Куликівської селищної ради №250 від 09.10.1997 року ОСОБА_4 здійснював дії щодо набуття права власності на іншу Ѕ частину будинку та звертався до Куликівської селищної ради із заявами про виділення йому частини земельної ділянки під будинком, а тому на день прийняття рішення виконкомом селищної ради Жовківського району Львівської області від 09.10.1997 року в частині передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки площею 0,008 га, жодних прав інших осіб, в тому числі й ОСОБА_4 порушено не було, оскільки інших власників нерухомого майна на земельній ділянці не було. Звертає увагу на те, що станом на 09.10.1997 року орган місцевого самоврядування, приймаючи рішення №250 «Про приватизацію земельних ділянок громадян» в частині передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки площею 0,008 га діяв в межах повноважень, у спосіб, визначений законодавством та на підставі юридичних фактів, які мали місце в цей час.

Також апелянт вважає, що суд неправомірно не застосував строк позовної давності за заявою відповідачки.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

05 листопада 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року.

Представник Куликівської селищної ради Жовківського району справи в судове засідання не з`явився, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта - ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача - ОСОБА_7 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення знаступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття оскаржуваного рішення Куликівською селищною радою ОСОБА_5 не була одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_4 прийняв спадщину, яка складалася з Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та оформив свідоцтво про право на спадщину за заповітом 23.07.1999 року.

Таким чином, рішення виконавчого комітету Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області від 09.10.1997 року № 250 в частині передання ОСОБА_5 , с. Куликів, земельної ділянки площею 0,08 га для обслуговування будинку прийняте з порушенням вимог ч.1,2 ст.30 Земельного кодексу України (чинної, на час прийняття оскаржуваного рішення), п.1 Декрету Кабінету міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (чинного, на час прийняття оскаржуваного рішення).

Крім того, позовну вимогу про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ 020079 від 17.11.1998 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 , теж задоволено, оскільки така є похідною від вимоги визнати незаконним рішення виконавчого комітету Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області від 09.10.1997 року № 250 «Про приватизацію земельних ділянок громадян» в частині передачі ОСОБА_5 , с. Куликів, у приватну власність земельної ділянки площею 0,08 га.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , то беручи до уваги, що надання права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є дискреційними повноваженнями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, в задоволенні позовної вимоги про визнання право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії посвідки про народження НОМЕР_1 , батьком ОСОБА_4 є ОСОБА_6 , матір`ю ОСОБА_8 .(а.с.17)

Встановлено, що дідові позивача ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.1962 р. належав житловий будинок по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_6 залишилось двоє спадкоємців, ОСОБА_5 та батько позивача ОСОБА_4 .

З копії заповіту від 28.04.1999 року вбачається, що ОСОБА_5 все своє майно заповіла ОСОБА_3 .

З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 19.12.2015 року вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.07.1999 року вбачається, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_4 , спадкове майно складається із Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .(а.с.11)

З копії реєстраційного посвідчення від 25.08.1999 року вбачається, що Ѕ частина житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 .(а.с.18)

Як вбачається з копії договору дарування частини житлового будинку від 25.10.2008 року ОСОБА_4 подарував позивачці Ѕ ідеальну частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.11.2008 року, Ѕ частка будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належить позивачці ОСОБА_2 .

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно листа Сьомої Львівської ДНК від 05.11.2015 року, позивачці для видачі свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину земельної ділянки для обслуговування Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 необхідно подати правовстановлюючий документ про належність вказаної земельної ділянки останньому.

Судом встановлено, що, рішенням виконавчого комітету Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області від 09.10.1997 року № 250 «Про приватизацію земельних ділянок громадян» вирішено приватизувати ОСОБА_5 , с. Куликів, земельну ділянку площею 0,08 га для обслуговування будинку. На підставі цього рішення ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 0,0883 га в АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 020079.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_2 прийняла в дар від батька Ѕ будинку за договором дарування від 25.10.2008р.

Спірна земельна ділянка під Ѕ житлового будинку в дар не переходила, про що позивачці було відомо в момент прийняття дару. Відтак, починаючи саме з 25.10.2008р. позивачці було відомо про це, а тому остання могла звернутися за захистом свого порушеного права.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач за захистом свої прав звернулась у 2016р., а в подальшому у листопаді 2019р., тобто зі спливом більше як 8 років з моменту отримання в дар Ѕ частини житлового будинку.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, права позивача на день прийняття рішення виконкомом селищної ради Жовківського району Львівської області від 09.10.1997р. №250 «Про приватизацію земельних ділянок громадян» від 09.10.1997р. в частині передачі ОСОБА_9 ,с.Куликів у приватну власність земельної ділянки площею 0,08 га, оскаржуваним рішенням порушено не було, оскільки остання стала власником Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 - 18.11.2008р.(а.с.13).

Також, в матеріалах справи відсутні докази й того, що батько позивача - ОСОБА_4 , з моменту оформлення спадкових прав(25.08.1999р.) звертався до Куликівської селищної ради із заявами про виділення йому частини земельної ділянки для обслуговування Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 .

За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивачки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Зошій Ю.Й. долучив до апеляційної скарги докази понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 грн., що підтверджується копією Квитанції до прибуткового касового ордеру від 19.09.2020р. на суму 3500 грн..

Враховуючи, що оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 35000,00 грн., понесені нею під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції та судового збору.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області від 09.10.1997 року № 250 «Про приватизацію земельних ділянок громадян» в частині передачі ОСОБА_5 , с. Куликів, у приватну власність земельної ділянки площею 0,08883 га та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ 020079 від 17.11.1998 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суд збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261,20 грн. та 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови 07.12.2020 року

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.