КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/23197/19

провадження номер № 22-ц/824/9288/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів Савченка С.І., Мережко М.В.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мілетич Ольги Олегівни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2020 року у складі судді Українця В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25 лютого 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 від 25 липня 2002 року. Вказувала, що їй на праві особистої власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 14 січня 2000 року, який посвідчений приватним нотаріусом Гаценко І.О. Зазначала, що після розірвання шлюбу відповідач виїхав з квартири, його особистих речей у житлі не має, жодних домовленостей та правочинів щодо користування відповідачем квартирою між ними не існує, однак він зареєстрований у цій квартирі, що у свою чергу впливає на збільшення розміру нарахувань за оплату комунальних послуг та обмежує позивача у реалізації права власності на спірну квартиру.

З огляду на викладене, позивача просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка є її особистою власністю.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мілетич О.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про перебування сторін у родинних відносинах та те, що відповідач є членом сім`ї позивача, оскільки з моменту розірвання шлюбу (25 липня 2002 року) відповідач не є членом сім`ї позивача, яка є власником квартири. Тому вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин ч.2 ст.405 ЦК України. Вказує, що ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у здійсненні користування жилим приміщенням шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування з підстав, передбачених ч.2 ст. 406 ЦК України (припинення особистого сервітуту), відповідно до якої право користування відповідача не пов`язане із його відсутністю за місцем реєстрації у житлі власника, однак суд першої інстанції на вказане уваги не звернув. Зазначає, що суд першої інстанції не дав оцінки відсутності заперечень відповідача та будь-яких доказів на підтвердження обставин, що унеможливлюють припинення сервітуту відповідача щодо власності позивача. Наголошує, що право користування відповідача приватною власністю позивача без її згоди, порушує її права.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся апеляційним судом за зареєстрованим місцем його проживання: АДРЕСА_2 , однак судова повістка повернулась на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.79-80).

Інших адрес місця проживання ОСОБА_2 в матеріалахсправи не значиться.

Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

З листа Дарницького районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 12 листопада 2020 року №3592/20.4-9 вбачається, що 29 січня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб у виконкомі Тюрлівської сільської ради Молодечнинського району Мінської області Республіки Білорусь за №8 (а.с.84).

25 липня 2002 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії серія НОМЕР_1 , виданим 25 липня 2002 рокувідділом реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві (а.с.5).

По справі встановлено, що 18 вересня 2002 року ОСОБА_3 уклала шлюбу із ОСОБА_4 та її прізвище після одруження ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві (а.с.6).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору міни від 14 січня 2000 року, укладеного між нею та ОСОБА_6 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаценко І.Т. та зареєстрований в реєстрі за №100 (а.с.7).

25 січня 2000 року вказана квартира зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за позивачем за реєстровим номером 63/30308 (а.с.7 зворот).

Також судом першої інстанції встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .

З копії акта про не проживання у житловому приміщенні від 30 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживає понад один рік, особистих речей у житловому приміщенні не має, користування житловим приміщення не здійснює, про що свідчать сусіди (а.с.8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ч.2 ст.405 ЦК України й виходив із того, що акт про не проживання у житловому приміщенні від 30 липня 2019 року не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, оскільки цей акт не містить підпису уповноваженої особи комунального підприємства, що обслуговує будинок, із засвідченням підписів сусідів, які його підписали, та печатки комунального підприємства. Також суд зазначив, що з вказаного акта не вбачається яким чином 30 липня 2019 року було встановлено факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад один рік, відсутності його особистих речей у житловому приміщенні та факт не користування ним квартирою, а будь-яких інших доказів щодо не проживання відповідача у спірні квартирі понад один рік, позивач не надала.

Однак з наведеними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до приписів ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України(Право користування чужим майном) свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Позивачем не заперечується, що відповідач проживав у спірному житловому приміщенні як член сім`ї власника (чоловік позивача) і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що власником спірної квартири є позивач.

У зв`язку з розірванням шлюбу припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, відповідач перестав бути членом сім`ї власника та спільним побутом із позивачем не пов`язаний, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі №753/11812/17.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції наведеного вище не врахував, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позову до суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп. (а.с.1), а за подання апеляційної скарги - 1153 грн 50 коп.(а.с.36).

Оскільки апеляційний суд ухвалює нове рішення і позов ОСОБА_1 задовольняє, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1921 грн 90 коп.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мілетич Ольги Олегівни задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямзадовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 921 грн 90 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: