ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Харків

Справа № 639/1758/15-ц

Провадження № 22-ц/818/4563/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року, ухвалене суддею Срокіною І.І., -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позову зазначає, що 09 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір №DN 81AR15790125, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 72 223,70грн. з терміном повернення до 26 квітня 2013 року. Свої зобов`язання за договором Банк виконав, надавши відповідачу кредит у вказаному розмірі. Відповідач зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 26 грудня 2014 року за ним утворилась заборгованість в розмірі 358 955,73грн, у тому числі: 68 733,07грн - заборгованість за кредитом; 24 904,67грн - заборгованість з комісії за користування кредитом; 247 986,76грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 250грн. - штраф (фіксована частина); 17 081,23грн. - штраф (процентна складова), яку просить стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року позов АТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2008 року № DN81AR15790125 у розмірі 179 702,04грн, у тому числі: 68 733,07грн. - заборгованість за кредитом; 24 904,67грн. - заборгованість з комісії за користування кредитом; 68 733,07грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 250грн. - штраф (фіксована частина); 17 081,23грн. - штраф (процентна складова). Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 08 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 - про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним заочним рішенням ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що він не був належним чином повідомлений про дату проведення судового засідання, оскільки жодного поштового повідомлення та жодної судової повістки він не отримував, у 2015 році за його адресою не було поштової скриньки.

Зазначив, що позивач не мав права нараховувати штраф у твердій грошовій сумі.

Заявник, також посилається на те, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом після спливу строку позовної давності. Зазначає, що останній платіж за договором був здійснений 28 грудня 2008 року. Позивач знав про порушене право, але з позовом звернувся до суду лише у лютому 2015 року.

Зауважує, що на нього покладено подвійну відповідальність за порушення зобов`язання, а саме стягнуто штраф та пеню, що в силу вимогст. 549 ЦК Україниє одним видом цивільно-правової відповідальності, послався на правову позицію № 6-2003цс15 та стягнуто заборгованість за договором зі спливом строку позовної давності.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції - змінено.

Зменшено розмір стягненої заборгованості за кредитним договором до 141 730,43грн.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На вказану постанову ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 29 липня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого, згідно з наданим банком розрахунком, у нього утворилася заборгованість за договором кредиту. З урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-РП/2013, з огляду на те, що розмір пені значно перевищує розмір боргу за кредитом, а також фактичні обставини справи, суд першої інстанції вважав можливим зменшити розмір пені до розміру суми боргу за кредитом, а саме з 247986,76 грн. до 68733, 07 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 29 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір №DN81AR15790125, предметом якого було надання банком позичальнику кредиту в розмірі 72 223,70грн.: 61 380грн. - на придбання автомобіля, 3 444,10грн. на оплату перших страхових платежів за Договором Страхування на першій рік дії кредиту. 34грн. на реєстрацію предмета застави в Державному Реєстрі, 7 365,60грн. - на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, зі сплатою 9,6 % річних на строк до 26 квітня 2013 року.

Сторони договору погодили, що погашення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно, рівними частинами по 2 102,87грн.

Цільовим призначенням кредиту визначено придбання транспортного засобу - автомобіля марки ВАЗ 11193, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який позичальник передав Банку в заставу.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору, згідно наданого Банком розрахунку станом на 26 грудня 2014 року, за відповідачем мається заборгованість в розмірі 358 955,73грн., яка складається з: 68 733,07грн. - заборгованості за кредитом; 24 904,67грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 247 986,76грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 250грн. - штраф (фіксована частина), 17 081,23грн. - штраф (процентна складова).

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін -календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу» (далі - Закон № 2654-XII) застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до статті 19 Закону № 2654-XII за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (частини перша, друга статті 20 Закону № 2654-XII ).

Так, згідно п.п.12.1, 12.2, 13.1, 13.2, 13.6 кредитно-заставного договору подією дефолту вважається будь-яка з наступних подій: а) затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; б) перевищення заборгованості більш як на 10% суми наданого кредиту; в) несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% від суми наданого кредиту; г) відмова позичальника в оформленні (переоформленні) будь-якого з договорів страхування відповідно до вимог статті 3.1.3 договору; д) несплата чергових страхових платежів за договорами Страхування за умов, визначених ст. 3.4.3 договору; е) порушення позичальником умов щодо цільового використання будь-якої частини кредиту; ж) з урахуванням умов статті 11 Договору, предмет застави став недоступним Банку внаслідок втрати, знищення повного або часткового), суттєвого ушкодження, непридатності до експлуатації предмета застави або його недосяжності для Банку з бідь-якої іншої причини; з) недотримання позичальником будь-якої заяви чи запевнення, що визначені у ст.10.1 договору; и) подання позичальником повідомлення про неспроможність виконати свої зобов`язання за договором, за відсутності клопотання, поданого згідно ст.6.4.4 договору, або відмови у його задоволенні; к) інше істотне порушення позичальником умов договору (п.12.1).

У разі настання Полії Дефолту Банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту (надалі - «Повідомлення про дефолт») та реєструє у Державному Реєстрі відомості про звернення стягнення на Предмет Застави. У Повідомленні про Дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, Банк ставить вимогу про повернення наданої суми Кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим Кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов`язань за Договором (п.12.2.1).

Позичальник зобов`язаний усунути Подію Дефолту негайно або передати Предмет Застави у володіння Банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у статті 17.13 Договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному Реєстрі (п.12.2.2).

Якщо предмет застави не був переданий у володіння Банку у порядку та строки, визначені статтею 12.2.2, позичальник надає Банку право здійснити доставку предмета застави за адресою, вказаною у статті 17 13 Договору, у володіння Банку для забезпечення його схоронності, як власними силами, так і на договірних засадах з третіми особами. Виграти, пов`язані з доставкою Предмета застави покладаються на позичальника. Позичальник зобов`язується не чинити у такому випадку жодних перешкод у заволодінні Банком предметом застави. При цьому Сторони не зобов`язані підписувати між собою жодних додаткових документів (у тому числі акту приймання-передачі) для підтвердження факту передачі Банку предмета застави. У разі необхідності Банк може надати листа, яким підтвердити факт володіння предметом застави. Підписавши цей Договір, Позичальник безумовно погодився на застосування процедури, визначеної у цій статті, і не маг щодо неї жодних заперечень

(п.12.2.3).

При переході предмета застави у володіння Банку відповідно до статей 12.2.2 та 12.2.3 Договору умови Договору зберігають чинність для Сторін, за винятком права користування предметом Застави (п.12.2.4).

Якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, якщо дата такої реєстрації буде пізнішою) позичальник усуне подію дефолту, вимоги Банку, зазначені у повідомленні про дефолт, втрачають чинність. При ньому Банк має право передати позичальнику предмет застави у користування, оформивши таку передачу на підставі відповідного акта, за умови, що позичальник на цей момент не має заборгованості перед Банком та сплатив усі витрати пов`язані з доставкою, зберіганням та утриманням предмета застави, а також сплатив винагороду, визначену у статті 16.10 Договору за передачу предмета застави у користування позичальника (п.12.2.5).

Якщо протягом строку, вказаного у статті 12.2.5, позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов`язаний негайно повернути суму Кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування Кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання за Договором у повному обсязі, а Банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька з наступних дій:

а) згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання Договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. договір вважається розірваним у дату, зазначену в повідомленні. Одностороннє розірвання Договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань;

б) розірвати договір у судовому порядку;

в) звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеному у статті 13 Договору.

г) застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, дозволений законодавством України (п.12.2.6).

Після настання Події Дефолту та спливу строку, встановленого у статті 12.2.5 Договору для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених Вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дачу фактичного задоволення таких вимог (п.13.1).

Сторони цим прямо погоджуються, що для задоволення забезпечених вимог з вартості предмета застави після настання події дефолту Банк не зобов`язаний звертатися за захистом своїх прав в судовий орган або інший орган вирішення спорів (надалі - судові процедури). За рішенням Банку і якщо це не заборонено законодавством України, предмет застави може бути реалізований або використаний в інший спосіб для задоволення забезпечених вимог без застосування судових процедур (при цьому попереднє не повинне тлумачитися як заборона застосування Банком судових процедур, якщо він вважатиме за потрібне вдатися до них). Не застосовуючи судових процедур, Банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет Застави для задоволення Забезпечених Вимог з-поміж наступних варіантів.

а) передача предмета застави у власність Банку дня задоволення і погашення забезпечених вимог;

б) продаж предмета застави Банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України;

в) звернення стягнення на підставі виконавчого надпису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення Договору);

г) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

Банк письмово повідомить позичальника про обрану ним процедуру звернення стягнення на предмет застави.

При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, шляхом його продажу, Банк встановлює початкову ціну предмета застави в розмірі оціночної вартості, встановленої Банком, але не нижче 50 % від повної вартості згідно статтею 17.10 Договору. Банк має право реалізувати предмет застави за ціною, що зазначена у цій статті 13.2 Договору (п.13.2).

Сторони погоджуються, що після звернення стягнення на предмет застави, забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі (а) сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих Банком в результаті такого звернення стягнення та/або (б) вартості предмета застави, одержаного Банком у власність (у разі звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави), яка визначається за згодою сторін на дату звернення стягнення або, за відсутності такої згоди, незалежним експертом, призначеним Банком на його власний розсуд (п.13.6).

Умовами кредитно-заставного договору сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши його обов`язок повернути весь борг частинами та встановили самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку - дострокове повернення всієї суми кредиту, виплати процентів за користування кредитом, виконання всіх інших грошових зобов`язань за договором у повному обсязі, а також можливість одностороннього розірвання договору банком, розірвання договору у судовому порядку та звернення стягнення на предмет застави тощо.

Оскільки сторони визначили строк усунення позичальником порушення умов договору та правовий наслідок неусунення - дострокове повернення кредиту у договорі, то саме він застосовується під час визначення обсягу заборгованості позичальника за процентами, штрафними санкціями, обрахування позовної давності та строку існування поруки.

Так, апеляційним судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 виконував зобов`язання за кредитним договором до листопада 2008 року, а з грудня 2008 року припинив сплату коштів за кредитним договором. Так, останній платіж позичальником було здійснено 24 листопада 2008 року на суму 549,51грн., в рахунок погашення відсотків.

Отже, у відповідності до умов договору подія дефолту настала 29 січня 2008 року.

Із умов кредитно-заставного договору вбачається, що сама по собі подія дефолту автоматично не призводить до зміни строку виконання зобов`язань. Обов`язок негайно повернути суму кредиту у повному обсязі виникає у позичальника якщо він не усунув подію дефолту протягом 30 календарних днів з моменту отримання повідомлення про дефолт або з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що повідомлення про дефолт було направлено позивачем на адресу відповідача.

Представник Банку, з посиланням на Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вказує, що станом на 28 жовтня 2013 рік реєстрація у Державному Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави відповідно до п.12.2.1 договору вчинена не була.

Такі доводи висновків суду не спростовують.

Так, умовами кредитно-заставного договору передбачено, що внесення відомостей про звернення стягнення на предмет застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна повинно передувати вилученню автомобіля. Невиконання банком зазначеної послідовності не може бути взято до уваги на користь позивача.

У письмових пояснення (а.с.89 на звороті) представник позивача прямо зазначив, що 07 липня 2011 року позивач із застосуванням процедури, визначеної у пункті 12.2.2. кредитно-заставного договору, здійснив вилучення у відповідача предмета застави, про що був складений відповідний акт прийому-передачі, яким встановлено, що ОСОБА_1 передав автомобіль представникам ПАТ КБ «ПриватБанк» та доручив передати його на реалізацію, а виручені кошти спрямувати на погашення заборгованості за кредитним договором.

Той факт, що кредитний автомобіль був вилучений Банком у 2011 році підтверджується також відповідачем по справі (а.с.56, 112).

Оскільки іншого не доведено, колегія суддів вважає, що встановлений п.п.12.2.2 договору 30-дений строк закінчився з моменту вилучення транспортного засобу - 07 липня 2011 року.

Невиконання Банком умов договору щодо внесення до Державного Реєстру відомостей про звернення стягнення на предмет застави, яке повинно передувати вилученню автомобіля, не спростовує висновків суду про зміну строку виконання зобов`язань з моменту вилучення автомобіля - 07 серпня 2011 року.

Відповідно до наведених обставин колегія суддів вважає, що подія дефолту настала і для її усунення позичальник передав предмет застави банку.

Враховуючи зазначене, банк застосував передбачену договором процедуру дефолту, що призвело до зміни строку повернення кредиту, який слід вважати таким, що настав з дня вилучення автомобіля заставодержателем.

Даний висновком узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року по справі №753/3519/17.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 554/1566/17 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення

Таким чином, оскільки строк виконання зобов`язання змінився, відсутні підстави для нарахування Банком відсотків за користування кредитом та пені після вилучення транспортного засобу. В цій частині у задоволенні позову необхідно відмовити по суті заявлених вимог.

Що стосується заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, яка міститься у заяві про перегляд заочного рішення, колегія зазначає наступне.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Даний висновком узгоджується з правової позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 24 січня 2019 року по справі №757/20699/16-ц.

Як зазначалось вище сторони договори договору погодили, що погашення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно, рівними частинами по 2 102,87грн. (п.17.7 договору).

Графік погашення кредиту передбачений додатком №1 до договору, який, згідно п.17.16 договору, є невід`ємною його частиною.

Із змісту пункту 14.11 договору вбачається, що сторони погодили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 років.

Матеріали справи свідчать, що з цим позовом Банк звернувся 27 лютого 2015 року.

Отже, строк позовної давності є таким, що сплинув до заборгованості, яка була простроченою станом на 27 лютого 2010 року. У задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за спливом позовної давності.

Станом на 27 лютого 2010 року за відповідачем обліковувалася прострочена заборгованість за тілом кредити в розмірі 13 371,59грн.

Таким чином, обгрунтованою, та такою щодо якої не сплив строк позовної давності є заборгованість за тілом кредиту 55 361,48грн. (68 733,07грн. - 13 371,59грн.).

Розмір відсотків за користування кредитом станом на 07 серпня 2011 року згідно розрахунку позивача становить 18 291,80грн.

Розмір пені за період з 27 лютого 2010 року по 07 серпня 2011 року (тобто в межах позовної давності та до закінчення строк виконання зобов`язань) становить 41 053,56грн. (51 391,98грн. - 10 338,42грн.).

Між тим, матеріалами справи підтверджено, що після реалізації заставного майна (22 липня 2014 року), на погашення відсотків за користування кредитом було віднесено Банком 22 585,84грн., в той час як станом на 07 серпня 2011 року заборгованість за відсотками становила 18 291,80грн.

Решту відсотків за користування кредитними коштами було нараховано Банком безпідставно, а отже погашення останніх за рахунок реалізованого майна в сумі, що перевищу 18 291,80грн. є неправомірним.

Крім того, на погашення комісії було віднесено 5 718,20грн.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Пунктом 17.1.8 кредитного-заставного договору передбачено:

сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 7 365,60грн., що сплачується в момент видачі кредиту;

сплату винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,80% від суми виданого кредиту;

сплату винагороди за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до ст.16.9 договору.

Оскільки комісія нарахована банком за дії, які банк здійснює на власну користь та які відповідач здійснює на користь банку - таке нарахування не є обгрунтованим.

Даний висновок узгоджується з правової позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 20 лютого 2019 року по справі № 666/4957/15-ц.

Оскільки підстав для нарахування комісії у Банку не було, тому погашення заборгованості за комісією за рахунок реалізованого майна також є неправомірним.

Пунктом 4.7 договору передбачено, що кошти, отримані Банком від позичальника для погашення заборгованості, направляються для її погашення в такій черговості:

а) для відшкодування витрат/збитків, яких зазнав Банк за Договором (зокрема, згідно із статями 3.4.1, 3.4.2, 6.2.7 Договору);

б) для оплати неустойки згідно із статтею 14 Договору;

в) дія оплати простроченої Заборгованості за винагородами;

г) для оплати простроченої Заборгованості за процентами;

д) для оплати простроченої Заборгованості за наданим Кредитом;

е) сума, що залишилася, направляється на погашення Заборгованості в такій послідовності: (І) за винагородами. (2) за процентами, (3) за наданим Кредитом.

Оскільки підстав для відшкодування витрат/збитків передбачених п.п.3.4.1, 3.4.2, 6.2.7 договору не вбачається, тому в перше чергу повинна була погашатися пеня.

Враховуючи те, що Банком було неправомірно віднесено на погашення відсотків за користування кредитом 4 294,04грн. (22 585,84грн. - 18 291,80грн.) та на сплату комісії 5718,20грн., тому пеня підлягає зменшенню на зазначені суми.

Таким чином, розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача становить 31 041,32грн. (41 053,56грн. - 4 294,04грн. - 5 718,20грн.).

Що стосується позовних вимог в частині штрафу, то колегія суддів зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Отже, підстав для стягнення штрафу з відповідача не вбачається, оскільки це призведе до подвійної відповідальності за одне й те саме порушення.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості з комісії, штрафів підлягає скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а в частині сум стягнення заборгованості за тілом кредиту, пенею та загальної суми стягнення рішення суду підлягає - змінити, а саме, з відповідача на користь Банку підлягає стягненню заборгованість в розмірі 86 402,80грн., з яких: 55 361,48грн. - заборгованість за тілом кредиту, 31 041,32грн. - пеня.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судовий витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості з комісії, штрафів - скасувати і у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року в частині сум стягнення заборгованості за тілом кредиту, пенею та загальної суми стягнення - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (юридична адреса: вул. Грушевського, буд.1-Д, м. Київ, ) заборгованість за кредитним договором №DN 81AR15790125 від 09 квітня 2008 року в розмірі 86 402,80грн. (вісімдесят шість тисяч чотириста дві гривні 80коп.), з яких: 55 361,48грн. (п`ятдесят п`ять тисяч триста шістдесят одна гривня 48коп.) - заборгованість за тілом кредиту, 31 041,32грн. (тридцять одна тисяча сорок одна гривня 32коп.) - пеня.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (юридична адреса: вул. Грушевського, буд.1-Д, м. Київ, ) судовий збір за подання позовної заяви та касаційної скарги в розмірі 1 546,35грн. (одна тисяча п`ятсот сорок шість гривень 35коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова