22-ц/804/3329/20
242/1694/20

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 242/1694/20

Номер провадження 22-ц/804/3329/20

02 грудня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В. ,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Черкова В.Г., повний текст якого складено 25 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору наступної іпотеки недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що на початку квітня 2020 року їй стало відомо про розгляд у Селидівському міському суді Донецької області цивільної справи № 242/4110/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» ( надалі: ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») до її чоловіка ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, вона довідалась про те, що між її чоловіком та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі: ПАТ «ОТП Банк») був укладений договір наступної іпотеки № РM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, згідно якого іпотекодавець ОСОБА_2 для забезпечення повного і своєчасного виконання кредитного договору від 11 червня 2007 року № CM-SME 104/109/2007, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та позичальником ОСОБА_3 , передав іпотекодержателю ПАТ «ОТП Банк» в іпотеку нерухоме майно - нежитлову будівлю, будівлю універмагу, загальною площею 1619,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно, належало їй та її чоловіку на праві спільної сумісної власності, з огляду на те, що воно було придбано останнім під час їх шлюбу, проте нотаріально посвідченої згоди на передачу будівлі універмагу в іпотеку вона не давала. Вважає, що її чоловік ОСОБА_2 , при укладенні даного договору, діяв недобросовісно та не в інтересах сім`ї, не порадившись з нею, тобто, обманним шляхом вирішив долю нерухомого майна, яке також належить їй. Крім того, 24 червня 2016 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» був укладений договір відступлення права вимоги № 24/06/16, згідно якого новий кредитор ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» отримав право вимоги, зокрема за кредитним договором від 11 червня 2007 року № CM-SME 104/109/2007, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , а також договором наступної іпотеки № РM-SME 104/109/2007/1, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 . З огляду на відсутність її нотаріальної згоди на розпорядження її чоловіком нежитловою будівлею універмагу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вважає, що договір наступної іпотеки № РM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року та договір про відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» підлягають визнанню недійсними з моменту укладення.

На підставі викладеного, просила визнати договір наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 недійсним з моменту його укладення; зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М.А. виключити запис про обтяження на користь іпотекодержателя ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у розділі: Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30433787 від 13.07.2016 11:37:06; зобов`язати ТОВ «ФК» Довіра та гарантія» припинити будь-які дії, які стосуються нерухомого майна за договором наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 ; визнати договір про відступлення прав вимоги № 24/06/16 від 24 червня 2016 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», який зареєстровано в реєстрі під № 523 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. недійсними з моменту їх укладання; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер запису про іпотеку 15368119 (спеціальний розділ) та відомості про суб`єктів: іпотекодержатель ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», , майновий поручитель ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та відповідний запис: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30433787 від 13.07.2016 11:37:06.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Юдіна М.А., ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору наступної іпотеки недійсним відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

З огляду на те, що доказів на підтвердження того, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, суду не надано, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги та позиція інших учасників справи.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що докази, які були надані нею та які були витребувані судом за її клопотанням, не отримали належної правової оцінки судом першої інстанції, як у їх сукупності так і кожний доказ окремо, що призвело до порушення місцевим судом норм процесуального права.

Крім того, судом першої інстанції було допущено неправильне застосовування норм матеріального права, а саме ч. 4 ст.203 ЦК України, в якій зазначено, що правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми є підставою недійсності правочину. Отже, відсутність нотаріально посвідченої згоди на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не дав правової оцінки договору про відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року, укладеному між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», номеру запису про іпотеку 15368119 від 02 квітня 2010 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також тому факту, що у банка відсутні оригінали документів щодо укладення договору наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, оскільки були втрачені.

Своїм процесуальним правом на подачу відзиву інші учасники справи не скористались.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» Даніліна С.С. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивачки адвокат Зінченко Б.Б. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду та її нормативно-правове обґрунтування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Фактичні обставини справи.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебуває з ОСОБА_2 у шлюбі, що зареєстрований 24 квітня 1999 року у Відділі реєстрації актів громадського стану м. Дзержинська Донецької області (а.с.10).

Згідно нотаріально посвідченого договору наступної іпотеки № РM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі: ЗАТ «ОТП Банк») (іпотекодержателем) та ОСОБА_2 (іпотекодавцем), іпотекодавець для забезпечення повного і своєчасного виконання кредитного договору від 11 червня 2007 року № CM-SME 104/109/2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 (боржник), надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - нежитлову будівлю, будівлю універмагу, загальною площею 1619,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з нотаріальним посвідченням даного договору іпотеки, 11 червня 2007 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат», накладена заборона відчуження нежитлової будівлі, будівлі універмагу № 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 до припинення або розірвання договору іпотеки. ( а.с.11-14 ).

З п. 3.1 вищезазначеного договору вбачається, що нежитлова будівля, будівля універмагу № 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області 09 квітня 2005 року.

24 червня 2016 року між ПАТ «ОТП Банк» (первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (новий кредитор) було укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги № 24/06/16, з якого вбачається, що первісний кредитор передає в повному обсязі, а новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги щодо виконання боржниками зобов`язань, зокрема, за кредитним договором від 11 червня 2007 року № CM-SME 104/109/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 та договором наступної іпотеки № РM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» (іпотекодержателем) та ОСОБА_2 (іпотекодавцем) (а.с 15-17).

Також встановлено, що 13 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. були внесені зміни про обтяження (запису про іпотеку) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі вищезазначеного договору відступлення права вимоги щодо об`єкта нерухомого майна нежитлової будівлі, будівлі універмагу № 1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.24-26).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору наступної іпотеки від 11 червня 2005 року недійсним, ОСОБА_1 посилалася на те, що нежитлова будівля універмагу № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 придбана під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні договору іпотеки відповідно до вимог статті 578 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вимагалася нотаріальна засвідчена її згода як співвласника майна. Проте такої згоди вона не надавала, що в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно матеріалів справи, будівля універмагу, загальною площею 1619,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку передав в іпотеку ОСОБА_2 , набута останнім за час шлюбу з позивачкою.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує висновок суду першої інстанцій, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16, згідно якої укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вищезазначеній постанові, і зазначила, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Таким чином, місцевий суд помилково застосував правову позицію Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16, від висновків якої відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а тому необґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав ненадання суду доказів на підтвердження того, що той ОСОБА_2 , який уклав договір щодо спільного майна, та контрагент за цим договором - ПАТ «ОТП Банк» діяли недобросовісно.

Апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити з інших підстав.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін (пункти 2 частини другої статті 175 ЦПК України).

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Системний аналіз цих норм ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.

При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача ( частина перша статті 51 ЦПК України).

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Предметом спору у справі, що переглядається, є договір наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Правонаступником ПАТ «ОТП Банк» є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», які мають статус відповідачів у справі.

Позивачка у цій справі клопотань про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 не заявляла.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року визначено, зокрема, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Отже правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Таким чином, під час вирішення спорів щодо встановлення недійсності правочину судам необхідно перевірити склад учасників процесу та з`ясувати коло осіб, на яке поширюються наслідки недійсності укладеного правочину.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсним договору наступної іпотеки, ОСОБА_1 відповідачем зазначила лише одну сторону даного правочину, клопотання про залучення у справі іншої сторони не заявляла, що свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи та є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодавця.

З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М.А. виключити запис про обтяження, зобов`язання ТОВ «ФК» Довіра та гарантія» припинити будь-які дії, які стосуються нерухомого майна за договором наступної іпотеки, визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер запису про іпотеку є похідними від вимоги про визнання недійсним договору наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , вони також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу позивачки на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із вказаних вище підстав не позбавляє її права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних учасників справи, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушене.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на допущення місцевим судом неправильного застосування норм матеріального права апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржене судове рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 вересня 2020 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору наступної іпотеки недійсним.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.

Суддя: