Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 360/1413/15-ц

провадження № 61-22407св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Прокурор Бородянського району Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області,

відповідачі: Козинцівська сільська рада Бородянського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області на постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області на постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Прокуратура Бородянського району Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, звернулася до суду з позовом до Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішень, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що прокуратурою за результатами опрацювання інформації про стан законності на території району встановлено, що Козинцівською сільською радою безпідставно, всупереч порядку, встановленого нормами земельного законодавства та в порушення інтересів держави, 13 жовтня 2006 року на 6-й сесії 5-го скликання прийнято рішення «Про передачу у приватну власність земельних ділянок», яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,15 га, розташовану в АДРЕСА_1 , та надано ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення державного акта на право приватної власності на цю земельну ділянку.

26 червня 2009 року Козинцівська сільська рада Бородянського району Київської області прийняла рішення «Про внесення змін до рішення 6-ї сесії 5-го скликання 13 жовтня 2006 року», яким змінено площу земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_1 , з 0,1500 га на 0,1792 га.

Зазначено, що Козинцівська сільська рада, приймаючи оскаржувані рішення, вийшла за межі своїх повноважень, оскільки розпорядилася земельною ділянкою, яка розташована за межами с. Козинці, а також незаконно змінила цільове призначення цієї земельної ділянки, яка відносилася до земель сільськогосподарського призначення. Водночас вказано, що сільська рада, порушуючи вимоги статей 118, 186 ЗК України в редакції, чинній на момент вирішення спірних правовідносин, не приймала рішення про затвердження технічної документації (проекту землеустрою) щодо відведення у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею саме 0,1792 га.

Крім того, прокуратура зазначала, що на підставі незаконних рішень сільської ради 15 січня 2010 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, а в подальшому продав її ОСОБА_2 , про що на державному акті зроблено відповідну відмітку.

На підставі вказаного, уточнивши позовні вимоги, Прокуратура Бородянського району Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області просила поновити строк позовної давності; скасувати рішення Козинцівської сільської ради Бородянського району 6-ї сесії 5-го скликання від 13 жовтня 2006 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» та від 26 червня 2009 року «Про внесення змін до рішення 6-ї сесії 5-го скликання від 13 жовтня 2006 року»; визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯИ № 779115, виданий на ім`я ОСОБА_1 з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу № 904 від 18 червня 2010 року до ОСОБА_2 , та скасувати його державну реєстрацію; витребувати на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області з незаконного володіння ОСОБА_2 цю земельну ділянку.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 11 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю того, що спірна земельна ділянка перебувала за межами населеного пункту, а Козинцівська сільська рада не мала повноважень на розпорядження нею.

При цьому зазначив, що оскільки в задоволенні позову відмовлено внаслідок недоведеності обставин, якими він обґрунтовується, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності не вбачається.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Козинцівської сільської ради від 13 жовтня 2006 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель в АДРЕСА_1 , передачу безоплатно в приватну власність цієї земельної ділянки ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано рішення Козинцівської сільської ради від 26 червня 2009 року про внесення змін до рішення Козинцівської сільської ради від 13 жовтня 2006 року щодо зміни площі земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_1 з 0,15 га на 0,1792 га.

Визнано недійсним державний акт серії ЯИ №779115 на право власності на земельну ділянку площею 0,1792 га, кадастровий номер :04:003:0223, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 та зареєстрований 15 січня2010 року в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 44, з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 18 червня 2010 року № 904 до ОСОБА_2 , та скасовано державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку.

Витребувано на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1792 га, кадастровий номер :04:003:0223, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту с. КозинціБородянського району Київської області, що свідчить про перевищення Козинцівською сільською радою Бородянського району повноважень щодо розпорядження землями, які розташовані за межами населеного пункту. Крім того, земельна ділянка, яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, передана у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, чим фактично змінено цільове призначення цієї земельної ділянки без попереднього прийняття відповідного рішення та розроблення проектної документації, у зв`язку з чим наявні правові підстави, відповідно до статті 388 ЦК України, для витребування майна від добросовісного набувача.

Постанова апеляційного суду також мотивована тим, що прокурор Бородянського району Київської області звернувся до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області в межах строку позовної давності, оскільки останнє не знало та не могло знати про порушення його прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, Козинцівська сільська рада Бородянського району Київської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд залишив поза увагою, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області є правонаступником Головного управління Держземагенства у Київській області, яке, в свою чергу, було правонаступником прав та обов`язків відповідного територіального органу Державного комітету України по земельних ресурсах, структурний підрозділ якого здійснював погодження технічної документації щодо відведення спірної земельної ділянки та видав відповідачу державний акт на землю.

Тому, на думку заявника, посадові особи відповідного структурного підрозділу територіального органу, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, від імені правонаступника якого прокурором заявлено позов, будучи наділеними необхідними повноваженнями, мали можливість та повинні були виявити допущені порушення вимог земельного законодавства при оформленні прав власності на земельну ділянку, що є предметом спору.

Отже, заявник вказує, що строк на звернення до суду у прокурора Бородянського району Київської області розпочався з 15 січня 2010 року, що є датою початку відліку строку позовної давності на звернення до суду Головного управління Держгеокадастру у Київській області, що є правонаступником Головного управління Держземагенства у Київській області, яке, у свою чергу, було правонаступником прав та обов`язків відповідного територіального органу Державного комітету України по земельних ресурсах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Прокурор Київської області просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити в силі постанову апеляційного суду.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

10 лютого 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що рішенням Козинцівської сільської ради 6-ї сесії 5-го скликання від 13 жовтня 2006 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,15 га, розташовану на АДРЕСА_1 та надано йому дозвіл на виготовлення державного акта на право власності на цю земельну ділянку.

Земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 , згідно з проектом формування території та встановлення меж Козинцівської сільської ради Бородянського району і населених пунктів с.Козинці та с. Діброво-Ленінське Бородянського району від 1993 року та планом складу земель Козинцівської сільської ради, знаходиться за межами населеного пункту с.Козинці, відносилась до земель Інституту картоплярства НААН та належала до категорії земель сільськогосподарського призначення.

26 червня 2009 року Козинцівська сільська рада прийняла рішення про зміну свого рішення від 13 жовтня 2006 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» в частині площі земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_1 . Вирішено замість площі 0,15 га рахувати 0,1792 га.

15 січня 2010 року ОСОБА_1 управлінням Державного комітету України із земельних ресурсів (Держкомзем) було видано державний акт серії ЯИ № 779115 на право власності на зазначену земельну ділянку, площею 0,1792 га, кадастровий номер :04:003:0223, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2010 року № 904, посвідченого приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Пікущою Г. Д., ОСОБА_1 відчужив земельну ділянку ОСОБА_2

22 грудня 2015 року при розгляді справи у суді першої інстанції представник Козинцівської сільської ради обґрунтовував необхідність застосування строків позовної давності до позовних вимог прокурора.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 116 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади та

органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або

визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Встановлено, що спірна земельна ділянка, яка була передана безоплатно в приватну власність ОСОБА_1 рішенням Козинцівської сільської ради від 13 жовтня 2006 року, відповідно до Проекту формування території та встановлення меж Козинцівської сільської ради Бородянського району і населених пунктів с. Козинці та с. Діброво-Ленінське Бородянського району від 1993 року, знаходиться за межами населеного пункту с. Козинці, відносилась до земель Інституту картоплярства НААН України та належала до категорії земель сільськогосподарського призначення.

Належних та допустимих доказів зміни цільового призначення спірної земельної ділянки суду не надано.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений. Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі. ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів для ведення фермерського господарства. Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502 та за ініціативою власників. Обов`язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України). Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов`язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком.

Встановивши, що оскаржувані рішення прийняті сільською радою з порушенням вимог законодавства, зокрема, статті 20 ЗК України та статей 116, 118 ЗК України, оскільки відсутня будь-яка містобудівна чи інша, передбачена законом, документація, яка б установлювала межі с. Козинці Бородянського Київської області на час прийняття сільською радою рішень про передачу у власність спірної земельної ділянки та видачі державного акту на зазначену земельну ділянку; рішення про затвердження технічної документації (проекту землеустрою) щодо відведення у приватну власність спірної земельної ділянки площею саме 0,1792 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не приймалось, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відбулася з порушенням установленого законом порядку.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції, представником Козинцівської сільської ради було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Так, відповідно до положень статей 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Отже, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Установлено, що первісне безвідплатне відчуження майна здійснено органом місцевого самоврядування у 2006-2010 роках шляхом прийняття відповідних рішень. При цьому, в процесі виготовлення технічної документації вона неодноразово погоджувалась відповідними державними органами.

В подальшому майно було набуто у власність за відплатним правочином від особи, яка мало право на його відчуження, про що свідчить нотаріальний порядок укладання правочину та його визнання державними органами, що доводить державна реєстрація цього правочину.

Таким чином, держава в особі утворених ним державних органів, які мали повноваження щодо контролю за додержанням земельного законодавства, у 2006-2010 роках повинна була довідатись про порушення вимог земельного законодавства при передачі спірної земельної ділянки у власність фізичній особі.

З цим позовом до суду прокурор звернувся у червні 2015 року.

При таких обставинах прокурор звернувся з даним позовом з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому встановлено, що поважні причини пропуску позовної давності відсутні.

При цьому слід ураховувати, що частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності.

Із матеріалів справи убачається, що державний акт серії ЯИ №779115 на право власності на спірну земельну ділянку, площею 0,1792 га, кадастровий номер :04:003:0223, виданийна ім`я ОСОБА_1 територіальним органом Державного комітету України із земельних ресурсів (Держкомзем) та зареєстрований 15 січня 2010 року в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 44.

При цьому, Державний комітет України із земельних ресурсів на час виникнення спірних правовідносин був центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері регулювання земельних відносин, використання, охорони та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру і забезпечує її реалізацію, здійснював управління в цій сфері.

У відповідності до Указу Президента України від 08 квітня 2011 року

N 445/2011 правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів встановлено Державне агентство земельних ресурсів України, а постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 Державне агентство земельних ресурсів України було реорганізовано шляхом перетворення у Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр).

Таким чином, позивач у справі, в інтересах та від імені якого прокурором подано позов, є правонаступником органу, який видав на ім`я ОСОБА_1 державний акт серії ЯИ №779115 на право власності на спірну земельну ділянку, площею 0,1792 га, кадастровий номер :04:003:0223, та який при здійсненні своїх повноважень повинен був довідатись про порушення вимог земельного законодавства.

При цьому позивачем - Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області не доведено, що територіальний орган Державного комітету України із земельних ресурсів, правонаступником якого він є, не міг дізнатися про порушення свого цивільного права при видачі відповідачу державного акту серії ЯИ №779115.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позову прокурора Бородянського району Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області про скасування рішень, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки по суті є правильним.

Але, враховуючи наведене, Верховний Суд приходить до висновку, що при ухваленні рішення суд першої інстанції помилково вважавправо, за захистом якого позивач звернувся до суду, не порушеним, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

У зв`язку з вищенаведеним у задоволенні позову слід відмовити з інших підстав.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, Верховний Суд вважає необхідним вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, зазначене відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції та зміні рішення суду першої інстанції з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення районного суду змінити шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 142, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року скасувати, рішення Бородянського районного суду Київської області від 11 липня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун