Справа № 644/2220/20
Провадження № 2/645/1245/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Горпинич О.В.,

за участю секретаря Іванії К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Пономаренківська сільська рада Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 , Харківська міська рада, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та стягнення в порядку реституції грошових коштів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Пономаренківська сільська рада Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 , в якому просить: визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:005:0059, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуменною А.А., зареєстрований в реєстрі за №1214; стягнути з відповідача в порядку реституції суму, сплачену за купівлю земельної ділянки площею 0,1400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:005:0059 у розмірі 463 553,00 грн. та судові витрати. Разом із позовною заявою була подана заява про забезпечення позову.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27.12.2018 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:005:0059. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуменною А.А., зареєстрований в реєстрі за №1214. ОСОБА_2 вказана земельна ділянка належала на праві приватної власності на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.03.2017 року по справі №641/9667/16-ц. На початку лютого 2020 року на адресу реєстрації позивача надійшла ухвала Фрунзенського районного суду м. Харкова про відкриття провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову було зазначено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, адреса до перейменування вулиця та включання території до меж АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_5 . Згідно цього договору ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку площею 0,1400 га, що розташована на території Харківського району Харківською області Пономаренківською сільською радою 23.10.2001 року, згідно рішення №3-1677 від 14.08.2001 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1718. При зверненні ОСОБА_3 до землевпорядної організації для вирішення питання про присвоєння земельної ділянці кадастрового номеру, він дізнався, що власником зазначеної ділянки була ОСОБА_2 на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, яка в подальшому продала її ОСОБА_1 . З метою захисту своїх прав ОСОБА_3 звернувся до суду про скасування вищевказаного судового рішення. Постановою від 22.01.2020 року Харківського апеляційного суду було скасовано рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова та прийнято нове, яким у задоволенні позовним вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом відмовлено. Враховуючи, що на даний час рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, на підставі якого укладено договір купівлі-продажу скасовано, ОСОБА_1 змушений звернутись із вищевказаним позовом до суду.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.03.2020 року вищевказану позовну заяву було передано за територіальної підсудністю до Фрунзенського районного суду м. Харкова.

Згідно ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Крім того, ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.03.2020 року було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позовної заяви.

17.04.2020 року в провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Горпинич О.В. надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Пономаренківська сільська рада Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 , Харківська міська рада, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та стягнення в порядку реституції грошових коштів.

22.04.2020 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла заява представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 22.04.2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 24.04.2020 року вищевказану заяву було залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 19.05.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 було прийнято та відкрито загальне позовне провадження із призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 13.07.2020 року було задоволено усне клопотання представника позивача про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Харківську міську раду.

04.09.2020 року до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 07.09.2020 року відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви.

04.09.2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 01.10.2020 року вищевказане клопотання було задоволено, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 та закрито підготовче провадження.

01.10.2020 року до суду надійшли письмові пояснення від представника Харківської міської ради, в яких просив розглянути та прийняти судове рішення у відповідності до норм чинного законодавства.

У судове засідання позивач та його представник не з`явились, від представника позивача адвоката Аніщенко К.М. надійшла заява, в якій вона просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Належним чином повідомлений, представник третьої особи - Пономаренківської сільської ради Харківського району Харківської області не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа - ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи - Харківської міської ради, у судове засідання не заявився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання правочину недійсним.

Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, третьою, четвертою, п`ятоюстатті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи зі змістустатті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

За змістом ст.ст. 204, 209, 210 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст.ст. 626, 655 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.ст. 657, 658 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :10:005:0059 до 2012 року знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до рішення Харківської міської ради Харківської області від 24.10.2012 року №907/12 про впорядкування найменувань Бузковий провулок в с. Горбані перейменовано в Горбанівський в`їзд, який включено до меж міста Харкова.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 06.12.2018 року земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Крім того, постановою Харківського апеляційного суду від 22.01.2020 року по справі №641/9667/16-ц встановлено, що в листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовом, в якому просила зобов`язати Управління Держкомзему у місті Харкові видати дублікат Державного акта ХР №25-94-41740 від 16.12.1996 року на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_6 та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30.03.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково, визнано за нею право власності на вказану земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.12.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:005:0059. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуменною А.А., зареєстрований в реєстрі за №1214. Вищевказані відомості були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером №101.

30.08.2019 року представником ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу на вищевказане рішення, оскільки він є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.09.2004 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. за реєстровим номером 3032, у зв`язку із чим на момент смерті ОСОБА_6 вже не був власником вказаної земельної ділянки.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22.01.2020 року було скасовано заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.03.2017 року та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовним вимог ОСОБА_7 було відмовлено.

Як вбачається із досліджених матеріалів справи та пояснень представника ОСОБА_1 , вищевказане рішення суду скасувало право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:005:0059, та яка виступала предметом договору купівлі-продажу між нею та позивачем.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Щодо вимог позивача про стягнення в порядку реституції з ОСОБА_2 на його користь коштів у розмірі 463553,00 грн. за купівлю земельної ділянки, яка виступає предметом оспорюваного правочину, суд зазначає наступне.

Реституція у вузькопрактичному розумінні є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан.

З урахуванням положень п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину.

Можна вважати, що метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами учасниками недійсного правочину

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Аналогічні роз`яснення викладено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Враховуючи той факт, що повернення сторін договору купівлі-продажу у первісний стан не вдається за можливе, оскільки у відповідача по справі відсутнє право власності на предмет договору (земельну ділянку кадастровий номер :10:005:0059), суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу позивача про стягнення сплачених коштів за купівлю земельної ділянки, а саме стягнути суму сплачених коштів не в порядку реституції.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 76-82, 95, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки укладеного 27.12.2018 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про продаж земельної ділянки площею 0,1400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:005:0059, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуменною А.А., зареєстрований в реєстрі за №1214.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму, сплачену за купівлю земельної ділянки площею 0,1400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:005:0059 у розмірі 463 553 (чотириста шістдесят три тисячі п`ятсот п`ятдесят три) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 40 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.12.2020 року.

Головуючий суддя: О.В. Горпинич