ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8632/17 Номер провадження 22-ц/814/77/20Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представник позивача - адвокат Озірська В.С.

представник відповідача - адвокат Гонтар В.М.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 вересня 2019 року, ухвалене суддею Нестеренком С.Г., повний текст рішення складено - 24 вересня 2019 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит та за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про іпотечний кредит,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит за № PLRHGI, згідно якого ОСОБА_1 було надано кошти у розмірі 30 009,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 січня 2013 року. Крім цього, між банком та ОСОБА_2 у забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором було укладено договір поруки. Пізніше згідно заяви ОСОБА_1 укладений кредитний договір було переведено з валюти гривня в валюту долар США. Згідно додаткової угоди від 08.09.2008 р. розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 5 938,66 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_1 не виконує свої зобов`язання належним чином, перестала здійснювати платежі у повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим її заборгованість перед банком станом на 22 серпня 2017 року складає 4 525,36 доларів США, з яких: 3 681,12 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 428,13 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 81,98 доларів США - заборгованість за комісією; 109,28 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 9,38 доларів США -штраф (фіксована частина); 215,03 доларів США - штраф (процентна складова). Просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 4 525,36 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 серпня 2017 року складає - 115 125,22 грн. та понесені судові витрати.

16 серпня 2018 року до суду першої інстанції банк надав уточнення до позовної заяви в частині розрахунку заборгованості, вказав, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед банком станом на 22 серпня 2017 року складається із: 3 681,12 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), що за курсом НБУ станом на 22 серпня 2017 року становить - 93 659,35 грн.; 420,84 доларів США - заборгованість за процентами, що за курсом НБУ станом на 22 серпня 2017 року становить - 10 707,50 грн.; 81,98 доларів США - заборгованість за комісією, що за курсом НБУ станом на 22 серпня 2017 року становить - 2 085,83 грн.; 2 780,43 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 250 грн. - штраф (фіксована частина); 5 461,83 грн. - штраф (процентна складова) (т. 1 а.с. 167-168).

У квітні 2019 року до суду першої інстанції звернулася ОСОБА_1 із позовом до АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про іпотечний кредит.

В обґрунтування позову вказує, що у проваджені суду перебуває позовна заява АТ КБ «Приватбанк» до неї та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечне кредитування № PLRHG4 від 25 січня 2008 року та додаткової угоди до нього від 08 вересня 2008 року. Вважає вказаний іпотечний договір недійсним. Зазначає, що під час укладання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, в якій фактично змінювалися зобов`язання з гривні на валюту - долари США, банк не дотримався вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і письмово не повідомив її про умови такого договору, чим позбавив можливості зробити свідомий вибір щодо придбання фінансової послуги. Вказує, що їй під час укладання іпотечного договору і додаткової угоди до нього не було надано детального розпису сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом, обсяг прав та обов`язків у додатковій угоді містить суттєву диспропорцію на користь банку, що суперечить принципу рівності сторін у договорі і є порушенням законодавства. Умови іпотечного договору та додаткової угоди до нього суперечать принципам свободи договору і добросовісності, розумності та справедливості. Вона не була належним чином проінформована зі сторони банку по можливі ризики, що можуть виникнути зі зміною у бік збільшення курсу долара США стосовно гривні України. Вважає, що положення іпотечного договору з додатковою угодою до нього надали явну перевагу банку і є обтяжливими для неї. Сам договір про іпотечний кредит є несправедливим та таким, що порушує її законні права та інтереси, у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним. Просила суд визнати недійсним договір про іпотечний кредит № PLRHG4 від 25 січня 2008 року та додаткову угоду до нього від 08 вересня 2008 року, що укладені між нею та АТ КБ «Приватбанк» (т.3 а.с. 46-49).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 травня 2019 року об`єднано в одне провадження позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про іпотечний кредит (т. 3 а.с. 44).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 вересня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № PLRHGI від 25 січня 2008 року станом на 22 серпня 2017 року у розмірі - 3 453,02 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає - 85 531,31 грн., та штраф за прострочення виконання умов договору у розмірі 4 276,57 грн., а також кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1 346,97 грн.

Відмовлено АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 у частині вимог про стягнення: заборгованості за кредитом у розмірі 228,10 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає 5 650,04 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 420,84 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає 10 424,21 грн.; заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі - 81,98 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає 2 030,65 грн.; штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 грн.; штрафу (процентна складова) у розмірі 1 185,26 грн.; пені у розмірі - 2780,43 грн.

Відмовлено АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит у повному обсязі.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про іпотечний кредит.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_1 умов договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до договору про іпотечний кредит виникла заборгованість, тому банк звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у солідарному порядку. Пунктом 5.5. додаткової угоди до договору про іпотечний кредит термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлений сторонами тривалістю 5 років. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Оскільки внесення змін до договору про іпотечний кредит призвело до збільшення обсягу відповідальності як позичальника ОСОБА_1 за вільною її згодою, так і поручителя, проте згоди на таку зміну зобов`язань, забезпечену порукою, ОСОБА_2 не надавав, тому порука припинилася на підставі ч. 1 статті 559 ЦК України. Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про іпотечний кредит, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , підписуючи оскаржуваний договір про іпотечний кредит та додаткову угоду до нього щодо зміни валюти кредитування, погодилася з їх умовами. Під час укладення оспорюваного договору сторони у порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. За п. 1.2. спірного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.1.1, 2.1.1, 21.2, 2.1.3, 2.4,4.1.,5.2, 5.3.3., 5.3.12, 6.3. 6.5., а також у додатку № 1 до договору, а саме: сум кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення. Крім того, сторони узгодили кінцевий термін повернення кредиту (п. 1.3. договору), валюту платежів (п.1.5. договору), розміру сплати щомісячних платежів (п. 2.4. договору), умови дострокового погашення кредиту, визначили зобов`язання сторін за договором, тощо. ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами, що були запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позичальника у договорі свідчать про її згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує доводи про ненадання їй інформації, як споживачу послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Банк надав ОСОБА_1 документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони договору, тобто ОСОБА_1 та банк, приймали на себе, зокрема ОСОБА_1 , певні ризики на випадок зміни валютного курсу, та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не встановлена. Судом першої інстнації не було встановлено, що умови договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього щодо зміни валюти кредиту суперечать принципам свободи договору, добросовісності, розумності та справедливості, оскільки на момент укладення договору ці умови були сторонами узгоджені, фінансова послуга споживачем отримана внаслідок власного свідомого вільного вибору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині, якою задоволено позов банку до неї, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у у задоволенні позову банку відмовити повністю, рішення суду в частині відмови у задоволенні її позову до банку - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позов задовольнити повністю, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін, при цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, на недоведеність обставини, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно відхилено заяву про застосування строків позовної давності. ОСОБА_1 стверджує, що не підписувала додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, в якій сторони обумовити термін позовної давності у 5 років. Згідно ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Враховуючи те, що банк ухилився від надання суду першої інстанції усіх оригіналів матеріалів, які витребовувалися за кредитним договором № PLRHG4 від 25 січня 2008 року, та на обгрунтування своїх позовних вимог не надав суду належні та допустимі докази, які суд витребовував, не довів їх переконливість, а також не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог, слід дійти обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених банком позовних вимог. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові № 539/2774/15-ц від 18.07.2018 року по аналогічній справі. Крім цього, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не звернув уваги на доводи про те, що строк позовної давності по вимогам банку минув. Посилання на те, що останній платіж здійснювався у грудні 2013 року, не звільняє суд від обов`язку дослідити за який саме місяць (період) здійснювався такий платіж, оскільки договір передбачав щомісячне погашення. Однак ні позивач в своїх розрахунках, ні суд у рішенні не зазначили за який саме період та коли здійснювалася оплата кредиту. Відтак, твердження про пропуск позовної давності є належним та допустимим. Зазначає, що під час укладення самого іпотечного договору не було надано детального розпису сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом, обсяг визначених прав і обов`язків у додатковій угоді містить суттєву диспропорцію на користь банку, що суперечить принципу рівності сторін у договорі і є порушенням вимог частини першої ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, вказана диспропорція, викладена у пунктах 7.2.: винагорода банку у розмірі суми залишку між сплаченими позичальником коштами на день здійснення моніторингу коштами, нарахованими банком на останній день сплати, та 8.1.: винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Умови договору про валюту кредиту, сукупну вартість кредиту, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчення кредиту, а також валютні ризики, є істотними споживчими властивостями і їх характеристика впливає на вибір споживача. Відсутність зазначених умов у додаткових угодах, може бути визнано несправедливими умовами у разі, коли ці умови вносять істотний дисбаланс у права та обов`язки сторін за договором на шкоду споживача, зокрема, у разі можливого збільшення суми витрат позичальника під час виконання зобов`язань у порівянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Та обставин, що окремі умови договору або їх деякі аспекти буди індивідуально узгоджені, не виключає застосування положень про несправедливі умови до решти договору. Вказані умови іпотечного договору суперечать принципам свободи договору і добросовісності, розумності та справедливості, оскільки, на момент укладення іпотечного договору ці умови не були узгоджені внаслідок неналежної інформованості, в тому числі зі сторони банку названі умови вплинули на можливість свідомого і компетентного вибору фінансової послуги як споживача, що призвело до того, що у даному випадку зміна ринкових умов, які впливають на сукупну вартість кредиту у гривнях, призвело до зміни ціни послуг, а відтак умов кредитного договору в частині суми основного боргу. Такі положення іпотечного договору надали явну перевагу банку, внаслідок чого є явно обтяжливими, без названих умов ОСОБА_1 як позичальник не стала б їх укладати. Вказаний іпотечний договір є несправедливим та таким, що порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 , у зв`язку з чим він має бути визнаний недійсним.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що 25 січня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», найменування якого змінено на АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №PLRHG4 (т. 1 а.с. 15-17).

Згідно п. 1.1. договору банк зобов`язується надати ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 009,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15,00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Строк дії договору визначений сторонами не пізніше 25 січня 2013 року (пункт 1.3. договору).

Кредит надався ОСОБА_1 на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Погашення кредиту та сплату нарахованих кредитором відсотків сторонами погоджено щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 717,20 грн. (пункт 2.4 договору).

Банк свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит виконав, кредитні кошти були надані ОСОБА_1 .

Факт отримання коштів за договором не заперечувався сторонами договору під час розгляду справи.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором між банком та іпотекодавцями ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено 25 січня 2008 року іпотечний договір №PLRHG4 та посвідчений нотаріально, згідно п. 1.1 якого останні, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передали, а банк прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме 3-кімнатна квартира зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 65,40 кв.м, житловою площею 39,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 113-117).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 січня 2008 року укладено договір поруки № PLRHG4, відповідно до якого останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит щодо своєчасного внесення платежів у повернення кредиту, сплати процентів за користування грошовими коштами (т. 2 а.с. 203-204).

Пунктом 1.5 договору поруки обумовлено, що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження з ним.

Пунктами 4.1, 4.2 договору поруки передбачено, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за договором про іпотечний кредит.

08 вересня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про зміну валюти кредиту за договором ( т. 1 а.с. 24).

На підставі цієї заяви між банком та позичальником ОСОБА_1 укладено 08.09.2008 р. додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № PLRHG4 від 25 січня 2008 року, якою змінено валюту надання кредиту та банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 08 вересня 2008 року по 25 січня 2013 року року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 5 938,66 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 даного договору (т. 1 а.с. 19-23).

Згідно п. 8.1. додаткової угоди погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати, яким вважати 12 число кожного місяця, позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до пунктів 3.1, 3.3, винагороду розраховану відповідно до пунктів 1.1, 3.6 цього договору. Погашення кредиту проводиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1), який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 08 вересня 2008 року.

Пунктом 8.2. додаткової угоди визначено, що для виконання даного договору банк відкриває позичальнику рахунок № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагороді та іншими платежами (т.1 а. с. 19-23).

Згідно пункту 5.5. додаткової угоди до договору про іпотечний кредит термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Враховуючи неналежне виконання позичальником умов договору про іпотечний кредит, банком 02 серпня 2017 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено повідомлення за вих. № 30.1.0.0/2-2К9 з вимогою про повернення простроченої заборгованості, однак заборгованість не була погашена ні позичальником, ні поручителем (т.1 а. с. 11-12).

Внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_1 умов договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до договору про іпотечний кредит банк звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у солідарному порядку.

В частині позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про солідарне стягнення заборгованості із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції встановив, що додатковою угодою до договору по іпотечний кредит PLRHG4 від 25 січня 2008 року, укладеною 08 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , згідно якої змінено валюту надання кредиту на долар США, встановлено збільшення розміру самої суми заборгованості, враховуючи зростання курсу іноземної валюти, тобто змінено зобов`язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя ОСОБА_2 , оскільки відповідача ОСОБА_2 , як поручителя за кредитом, про зміну валюти кредитування із національної валюти України на долар США та укладення щодо цього додаткових угод з ОСОБА_1 , банк не повідомляв, а також не пропонував укласти з ним додаткові угоди до договору поруки або новий договір поруки у забезпечення виконання ОСОБА_1 договору щодо валютного кредитування, а посилання позивача на п. 1.5 договору поруки, який передбачає, що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження з ним, не заслуговують уваги, оскільки фактично предмет договору про іпотечний кредит було змінено за проханням боржника ОСОБА_1 шляхом конвертування валюти, що за висновком суду не є зміною умов вказаного договору, а фактично та юридично є іншим кредитним договором, оскільки змінився предмет договору.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про іпотечний кредит суд першої інстанції встановив, що у своєму позові, ОСОБА_1 фактично ставить питання не про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, а про визнання недійсним договору про іпотечний кредит вцілому у новій редакції у зв`язку із порушенням банком Закону України «Про захист прав споживачів» під час його укладання та введення її в оману, вказує, що спірний договір є несправедливим та таким, що порушує її законі права та інтереси. Проте, по справі вбачається, що ОСОБА_1 , підписуючи договір про іпотечний кредит та додаткову угоду до нього щодо зміни валюти кредитування, погодилася з їх умовами, отже, під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. За п. 1.2. спірного договору, детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 1.1., 2.1.1., 21.2., 2.1.3., 2.4., 4.1., 5.2., 5.3.3., 5.3.12., 6.3., 6.5., а також у додатку № 1 до договору, а саме щодо сум кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення. Крім того, сторони узгодили кінцевий термін повернення кредиту (п. 1.3. договору), валюту платежів (п.1.5. договору), розміру сплати щомісячних платежів (п. 2.4. договору), умови дострокового погашення кредиту, визначили зобов`язання сторін за договором, тощо. ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами, що були запропоновані банком. Застережень до договору сторони не висловлювали, підписи відповідача ОСОБА_1 у договорі свідчать про її згоду на укладення договору саме на тих умовах, які у ньому зазначені, що спростовує доводи про ненадання їй інформації як споживачу послуг про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Банк надав ОСОБА_1 документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Судом першої інстанції встановлено, що, отримавши кредит, до 08 вересня 2008 року ОСОБА_1 виконувала його умови та деякий час сплачувала банку грошові кошти у національній валюті у повернення кредиту, нараховані проценти тощо, а потім після цієї дати за її вільним вибором та за погодженням банку щодо зміни валюти кредиту - кошти у погашення кредиту та відсотків кредиту - у розмірах з врахуванням коливання курсу грн. до дол. США, що не заперечувалося у судовому засіданні представниками сторін. Останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 28 грудня 2012 року.

Суд першої інстанції встановив, що, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони договору, тобто ОСОБА_1 та банк, приймали на себе, зокрема ОСОБА_1 , певні ризики на випадок зміни валютного курсу, та у момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не встановлена.

По справі вбачається, що банком заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 122-123).

Як встановлено судом першої інстанції, з позовними вимогами до банку ОСОБА_1 звернулася тільки після того, як банк звернувся до неї та до поручителя з позовом про стягнення заборгованості за договором. Оскаржуваний договір містить підпис позивача, тому, саме з моменту підписання зазначеного договору слід вважати, що остання була ознайомлена з його змістом, а звернулася до суду лише 15 листопада 2017 року, тобто після спливу позовної давності.

Однак, враховуючи те, що судом не було встановлено, що умови договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього щодо зміни валюти кредиту суперечать принципам свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України), добросовісності, розумності та справедливості (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України), оскільки на момент укладення договору ці умови були сторонами узгоджені, фінансова послуга споживачем отримана внаслідок власного свідомого вільного вибору, у зв`язку із чим, правові підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього - відсутні, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні прозову до банку та ОСОБА_2 за безпідставністю.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за додатковою угодою до договору про іпотечний кредит станом на 22 серпня 2017 року має заборгованість, яка становить: 3 681,12 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 420,84 доларів США - заборгованість за процентами; 81,98 доларів США - заборгованість за комісією; 2 780,43 грн.- пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 250 грн. штраф (фіксована частина); 5 461,83 грн. штраф (процентна складова).

Відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності за вимогами банку до них (т.1 а.с. 129-130, 209-211, т.3 а.с. 116-119).

Вирішуючи вказане клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до п. 5.5. додаткової угоди до договору про іпотечний кредит сторони договору - АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 погодили термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів тривалістю - 5 років.

Оскільки сторони договору погодили спеціальну позовну давність у 5 років, така позовна давність застосовується і до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розрахунку, наданого банком, (т. 1 а.с 170-177) останній платіж, здійснений ОСОБА_1 у межах строку дії договору, мав місце 28 грудня 2012 року, тому саме із цієї дати повинен рахуватися строк позовної давності. Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом 15 листопада 2017 року, тобто у межах обумовленого між банком та ОСОБА_1 загального та спеціального строку позовної давності у 5-ть років, тому суд першої інстанції встановив, що відсутні підстави для застосування до даних правовідносин строків позовної давності.

Щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит суд першої інстанції встановив наступне.

Згідно умов договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього строк дії договору сторони визначили до 25 січня 2013 року, тобто, у межах строку кредитування до 25 січня 2013 року позичальник мала, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 26 січня 2013 року, відповідач ОСОБА_1 мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Як встановлено судом першої інстанції, позичальник ОСОБА_1 станом на 25 січня 2013 року (закінчення строку дії договору) мала заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 628,67 дол. США, яку вона продовжувала сплачувала періодичними платежами до 25 жовтня 2016 року. Представник банку не заперечувала та підтвердила з посиланням на надані банком розрахунки обчислення боргу, що заборгованість за кредитом («тіло» кредиту) у розмірі 228,10 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 420,84 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 81,98 дол. США були нараховані як наслідок припинення внесення платежів ОСОБА_1 після 25 жовтня 2016 року. Отже, обчислення таких видів заборгованості ОСОБА_1 було здійснено банком всупереч вимогам договору про іпотечний кредит за межами дії цього договору, за відсутності укладення будь-яких договорів або домовленостей між банком та ОСОБА_1 щодо продовження строку дії договору після 25 січня 2013 року чи договорів про реструктуризацію боргу.

Зокрема, щодо обчислення банком заборгованості за відсотками за користування кредитом суд першої інстанції встановив наступне, що у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі N 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо нарахування банком пені суд першої інстанції встановив, що згідно пункту 6.4 договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.4, 6.2 цього договору, кредитор має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню у розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданої банком (т. 1 а.с 170-177), банком було обраховано пеню за період з 08 вересня 2008 року по 22 серпня 2017 року включно, а також вказано загальну суму нарахованої пені станом на 22 серпня 2017 року у розмірі 109,28 доларів США, що еквівалентно 2 780,43 грн., тобто таке нарахування було здійснене банком із дати надання кредиту і по закінчення строку дії договору.

Суд першої інстанції в цій частині виходив з того, що оскільки умовами договору про іпотечний кредит було передбачено погашення кредиту та сплата нарахованих кредитором відсотків щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 717,20 грн. (пункт 2.4 договору), то у разі невиконання таких умов, банк повинен нарахувати пеню по кожному простроченому платежу окремо та здійснити таке нарахування лише у межах строку позовної давності. Натомість, пеня обчислена поза межами строку дії договору та після припинення здійснення ОСОБА_1 платежів після 25 жовтня 2016 року.

Про необхідність зазначення обґрунтованого розрахунку пені в межах строку позовної давності окремо по кожному простроченому платежу висловився Верховний Суд у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 648/3773/15-ц.

Однак, АТ КБ «Приватбанк» не вказав обґрунтованого розрахунку пені в межах строку дії договору про іпотечне кредитування та позовної давності по кожному простроченому платежу окремо, зазначивши лише її загальну суму станом на 22 серпня 2017 року у розмірі 109,28 доларів США, що еквівалентно 2 780,43 грн., тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині за необґрунтованістю позовних вимог.

Щодо позовних вимог банку про стягнення комісії, то суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 8.1 договору про іпотечний кредит передбачено сплату позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 даного договору. У п. 7.2 договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11. договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Тобто, умовами цього договору передбачено сплату позичальником винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів лише у разі наявності боргу по кредиту.

Умовами договору про іпотечне кредитування від 25 січня 2008 року та додаткової угоди до нього від 08 вересня 2008 року передбачено строк повернення кредиту до 25 січня 2013 року включно. Як було встановлено судом та не заперечується представником банку, станом на 25 січня 2013 року борг по комісії становив 11,99 доларів США, який вже було сплачено ОСОБА_6 .

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 має борг перед банком за кредитом («тіло кредиту») у розмірі 3 453,02 доларів США (3 681,12 дол. США - 228,10 дол. США), який і підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку як заборгованість за договором про іпотечний кредит станом на 22 серпня 2017 року, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає 85 531,31 грн. (3 453,02 дол. США х 24,77).

Щодо позовних вимог про стягнення на користь банку штрафів за несвоєчасне виконання боржником своїх договірних зобов`язань, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Судом встановлено, що за пунктом 5.3. додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 25 січня 2008 року при порушенні позичальником строків платежу по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі - 250 грн.+ 5% від суми позову.

Враховуючи, що у порядку ст. 549 ЦК України штраф обчислюється лише у відсотках, то суд першої інстанції визнаа, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 штрафу (фіксована частина) за порушення зобов`язання за договором у розмірі 250 грн. (фіксована частина) не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги суперечать положенням ч. 2 ст. 549 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 5 461,83 грн. (процентної складової), то суд першої інстанції встановив, що в цій частині позов повинен бути задоволений частково. Як встановлено судом, станом на 22 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_6 має заборгованість за кредитом («тілом кредиту») у розмірі 3 453,02 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 24,77 грн. України) станом на 17 вересня 2019 року становить - 85 531,31 (3453,02 х 24,77) грн.

Відповідно до п. 5.3. додаткової угоди штраф (процентна складова) становить 4 276,57 (85 531,31 грн. х 5%) грн., який необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_6 на користь банку.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, зокрема щодо сплачених позивачами за обома позовами судових зборів, оскільки про інші судові витрати сторони не заявляли будь-які вимоги, суд першої інстанції виходив з положень статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано з правильним застосуванням норм матеріального права та висновків Верховного Суду дав правову оцінку спірним правовідносинам сторін в межах основного та зустрічного позовів, правильно встановив розмір кожної складової загальної суми заборгованості, навів законні підстави для задоволення чи відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Вбачається, що позивач погодився з рішенням суду першої інстанції та не оскаржив його в апеляційній інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до позовних вимог банку строк позовної давності, що відповідач ОСОБА_1 не знала про існування додаткової угоди до кредитного договору, що не підписувала її, що не погоджується зі строком позовної давності 5 років, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 08.09.2008 р. подала до банку власноручну заяву, в якій повідомляла банк, що вона «прийняла рішення про зміну валюти кредитного договору , укладеного 25.01.2008 р., та просила залишок заборгованості по кредиту у розмірі 27 852,31 грн. конвертувати у валюту «долар США» по курсу на дату укладення додаткової угоди до договору» (т.1 а.с. 24). 08.09.2008 р. була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит від 25.01.2008 р. (т.1 а.с. 9-23), п.5.5. якого передбачає, що термін позовної давності встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Як встановлено судом першої інстанції, станом на 25 січня 2013 року (закінчення строку дії договору) відповідач мала заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 628,67 дол. США, яку вона продовжувала сплачувала періодичними платежами до 25 жовтня 2016 року, що підтверджує те, що відповідач не могла не знати про додаткову угоду до основного договору, що вона виконувала умови додаткової угоди, яка містить її підпис, тобто вона знала зміст п.5.5. додаткової угоди про встановлення строку позовної давності 5 років.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач здійснила останній платіж у грудні 2013 р., що ні позивач у розрахунках, ні суд у рішенні не зазначили за який саме період та коли здійснювалася оплата кредиту, що її твердження про пропуск позовної давності є належним та доведеним, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки, як було встановлено судом першої інстанції та зазначено вище, останній платіж на погашення кредиту відповідач здійснила 25.10.2016 р., що вбачається із розрахунку заборгованості, наданого банком (т.1 а.с.9 зворот), з якого вбачається, що 25.10.2016 р. було сплачено процентів 43,41 долара США та сплачено комісії 9,36 доларів США, після 25.10.2016 р. платежі на погашення кредиту не здійснювалися.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні її зустрічного позову, оскільки ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, зустрічний позов ОСОБА_1 пред`явила після пред`явлення до неї позовних вимог банком, відповідач ОСОБА_1 з моменту укладення договору про іпотечне кредитування до жовтня 2016 року виконувала умови основного договору та додаткової угоди, що підтверджує їх визнання, з позовами про визнання їх умов недійсними не зверталася.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 вересня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 січня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О.А. Лобов В. М. Триголов