Дата документу 07.12.2020 Справа № 318/8/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 318/8/19 Головуючий у 1 інстанції Петров В.В.
Провадження №22ц/807/3253/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янсько-Дніпровського відділу поштового зв`язку № 4 про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кам`янсько-Дніпровського відділу поштового зв`язку № 4 про захист прав споживача.

В обґрунтування свого позову, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 зазначав, що 02 січня 2019 року він прибув до відповідача з наміром подати на пошту два рекомендовані поштові відправлення на адресу судів, але особа, яка назвалась начальником поштового відділення зв`язку, відмовилася прийняту на пошту два конверти пославшись на відсутність марок. Не погоджуючись з діями працівника пошти позивач вимагав надати йому відповідну довідку, що було марним так як в довідці яку йому видали не зазначалося які і на яку адресу пошта відмовлялася прийняти для відправки конверти. Позивач змушений був подати заяву про злочин.

ОСОБА_1 зазначав, що відповідач порушив його права споживача послуг поштового зв`язку. Також наголошував на тому, що дії відповідача завдали йому перешкоди в професійної діяльності та матеріальні збитки у вигляді витрати часу та відрив від роботи, а також моральні травми так як відповідач відверто порушив права споживача, при цьому вів себе відверто хамські.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправними дії відповідача у відмові прийняти 02 січня 2019 року від ОСОБА_1 два рекомендовані поштові відправлення. Зобов`язати відповідача прийняти для пересилки поштою рекомендовані поштові відправлення від ОСОБА_1 . Стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 500 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дій, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження та в обґрунтування заявлених позовних вимог, зокрема, довідки виданої йому працівниками пошти, копії талону повідомлення про злочин відповідача № 32 на які посилався позивач. Посилання позивача на те, що дії відповідача завдали йому перешкоди в професійній діяльності та матеріальні збитки у вигляді витрати часу та відрив від роботи, судом не прийнято до уваги, оскільки вони не підтверджені документально. Також, судом першої інстанції зазначено, що впорушення вимог чинного законодавства, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування моральної шкоди, а саме, не зазначено наявність моральної шкоди, які саме страждання зазнав позивач, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральною шкодою, з яких обставин виходив позивач, визначаючи розмір компенсації.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на відмову суду у застосуванні норм матеріального та процесуального права з виниклих правовідношень, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати як незаконне рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року, та вирішити питання по суті - задовольнити позов та визнати протиправними дії відповідача у відмові прийняти 02 січня 2019 року від ОСОБА_1 два рекомендовані поштові відправлення.

В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 , окрім обставин, які зазначені ним у позовній заяві також посилається на Правила надання послуг поштового зв`язку. Так, п. 6 цих правил встановлено, що оператор поштового зв`язку для оформлення приймання, перевезення, доставки та вручення поштових відправлень, поштових переказів та здійснення інших пов`язаних з цим виробничих операцій повинен мати штампувальні поштові пристрої, інші засоби поштового зв`язку, перелік і порядок застосування яких установлюється Мінінфраструктури. У пункті 8 зазначено, що оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх та міжнародних поштових відправлень, поштових переказів. Пунктом 9 передбачено обов`язок національного оператора поштового зв`язку забезпечити надання універсальних послуг поштового зв`язку на всій території України. Пунктом 129 передбачено, що оператор поштового зв`язку за невиконання чи неналежне виконання послуг поштового зв`язку несе відповідальність перед користувачами послуг поштового зв`язку згідно із законом.

Предметом спору у цій справі, окрім стягнення матеріальної шкоди у розмірі 500 грн. та моральної шкоди у розмірі 1000 грн., є визнання дій Кам`янсько-Дніпровського відділу поштового зв`язку № 4 неправомірними та зобов`язання Кам`янсько-Дніпровського відділу поштового зв`язку № 4 прийняти для пересилки поштою рекомендовані поштові відправлення.

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Колегія суддів урахувала ціну позову, предмет позову, складність та дійшла висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на апеляційне провадження, колегія суддів вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався.

Так, вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що начальник поштового відділення зв`язку відмовився прийняти два конверта для пересилання, пославшись на відсутність марок, про що ОСОБА_1 була надана довідка, яка на його думку виявилась марною, у зв`язку з відсутністю у неї реквізитів, зокрема адрес, на які були спрямовані ці два конверти. Зазначене змусило позивача подати заяву про злочин.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Відповідно до наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду довідку, як підтвердження факту неприйняття робітником Кам`янсько-Дніпровського відділу поштового зв`язку № 4 поштових конвертів. Не містять матеріали справи також талону-повідомлення, на який позивач посилається у позовній заяві.

При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 клопотання про витребування доказів, відповідно до ст. 84 ЦПК України не заявлялось.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог, та внаслідок цього - відсутності правових підстав для їх задоволення, відповідає матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції.

Крім цього, колегія суддів також звертає увагу, що Кам`янсько-Дніпровський відділ поштового зв`язку № 4 є відособленим без балансовим виробничим підрозділом у складі Запорізької дирекції АТ «Украпошта», яка, відповідно до п. 1.5 Положення не є юридичною особою і здійснює свою діяльність від імені Товариства в межах повноважень, наданих їй Товариством і закріплених цим Положенням.

Згідно з частинами першою, третьою статті 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до положень частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Аналіз зазначених норм свідчить, що філія не може бути стороною у справі, оскільки немає процесуального статусу юридичної особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги, яка фактично зводиться до незгоди з рішенням суду, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: