Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 263/6797/16-ц

провадження № 61-17418св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 квітня 2019 року у складі судді

Васильченко О. Г. та постанову Донецького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А., Кочегарової Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява обґрунтована тим, що 09 липня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір № 221/24-47, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 17 180,00 доларів США, строком погашення до 08 липня 2020 року, відсоткова ставка за користування кредитними коштами 12,0 % річних, відсоткова ставка за користування кредитними коштами починаючи із 20 жовтня 2008 року - 13,50 % річних.

У порушення умов кредитного договору відповідач не виконав належним чином зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим, станом на 12 травня

2016 року виникла заборгованість у розмірі 9 543,43 доларів США, що в еквіваленті, за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату складання розрахунку, становить 241 693,69 грн, із яких: 203 219,96 грн - сума заборгованості за кредитом, 34 988,92 грн - сума заборгованості за відсотками, 2 063,54 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 1 421,28 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з

ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2007 року № 221/24-47 у розмірі 241 693,69 грн.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до

ПАТ «Укрсоцбанк», у якому просила визнати недійсним кредитний договір

від 09 липня 2007 року № 221/24-47.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що умови та розрахунки між банком - резидентом України та позивальником - громадянином України у іноземній валюті є суттєвим порушенням прав позичальника, оскільки зобов`язання має бути виражено у грошовій одиниці - гривні, тому спірний кредитний договір містить норми, які порушують цивільне законодавство України, порушення яких є підставою для визнання правочину недійсним.

Кредитний договір містить несправедливі умови для позичальника, а саме: сплата кредиту у іноземній валюті, оскільки дуже важко сплачувати валюту, розмір якої постійно зростає відносно гривні; відсутність у позичальника до підписання ним кредитного договору достовірної інформації про сукупну вартість кредиту, тому позичальник не міг зробити висновок, чи має він можливість сплатити цей кредит; відсутність належного попередження позичальника зі сторони банку про валютні ризики; відсутність у позичальника справедливого, цілком узгодженого графіку платежу. Вважає, що відсутність у позичальника перед укладанням договору повної, мотивованої інформації про особливості отримання кредиту у іноземній валюті та повної інформації про сукупну вартість кредиту, економічного обґрунтування розміру відсотків за користування кредитом є фактично уведенням банком в оману позичальника, який помилково підписав кредитний договір. Тому, вважає, що можливо також визнати кредитний договір недійсним на підставі статей 229, 230

ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 квітня 2019 року позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 09 липня

2007 року № 221/24-47 у сумі 238 208,88 грн. У задоволенні решти вимог АТ «Укрсоцбанк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору із 22 січня 2015 року, тому наявні правові підстави для стягнення з боржника за вказаним договором кредиту заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Вимоги про стягнення пені є неправомірними, оскільки ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає на території антитерористичної операції.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що такі вимоги є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 була ознайомлена належним чином з умовами кредитного договору від 09 липня

2007 року № 221/24-47, про що свідчить її особистий підпис та до певного часу виконувала його умови, що також підтверджує належну обізнаність ОСОБА_1 щодо всіх умов договору.

Постановою Донецького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду

м. Маріуполя Донецької області від 25 квітня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 квітня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк не надав жодного доказу отримання ОСОБА_1 кредиту доларах США. Крім того, ПАТ «Укрсоцбанк» не надав чіткого розрахунку заборгованості. До того ж, банк із 07 жовтня 2014 року не мав права нараховувати відсотки, оскільки 06 жовтня 2014 року банк звертався до боржника з вимогою про погашення заборгованості.

Рух справи у суді касаційної інстанції, позиції інших учасників справи

Ухвалою судді Верховного Суду Сімоненко В. М. від 25 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У жовтні 2019 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до суду відзив на касаційну скаргу

ОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Сімоненко В. М. розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2020 року № 2792/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу

№ 263/6797/16-ц (провадження № 61-17418св19) 11 листопада 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

09 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладений договір № 221/24-47, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 17 180,00 доларів США, зі строком погашення до 08 липня 2020 року, відсоткова ставка за користування кредитними коштами 12,0 % річних, відсоткова ставка за користування кредитними коштами, починаючи із 20 жовтня 2008 року, - 13,50 % річних.

ОСОБА_1 окремо ознайомлена з інформацією про умови кредитування згідно з особистим нею підписаним Запитом на отримання кредиту від 11 червня 2007 року із зазначенням валюти кредитування та іншими умовами, ознайомлена із тарифами банку, як при підписанні договору кредиту, так і змінами до нього.

25 червня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін № 2 до договору кредиту від 09 липня 2007 року № 221/24-47.

09 липня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін № 4 до договору кредиту від 09 липня 2007 року № 221/24-47 щодо порядку сплати залишку заборгованості.

22 січня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін № 5 до договору кредиту від 09 липня 2007 року № 221/24-47.

05 червня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін № 3 до договору кредиту від 09 липня 2007 року № 221/24-47 щодо встановлення порядку погашення заборгованості. При цьому сторони погодились, що заборгованість за кредитом становить 8 024,27 доларів США, за простроченими відсотками - 402,44 доларів США.

Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав, надав грошові кошти позичальникові, що підтверджується заявкою на видачу готівки, анкетою позичальника, договорами про внесення змін до договору кредиту № 221/24-47 із додатками - графіками погашення кредиту, додатковими угодами про внесення змін до договору кредиту № 221/24-47 і уточненими графіками погашення кредиту. Зазначені документи підписані особисто ОСОБА_1 . Крім того, відповідачем подавалися позивачу заяви про надання відстрочок на погашення кредиту

від 19 травня 2015 року, від 22 квітня 2016 року. Крім того, факт отримання кредитних коштів підтверджено здійсненням регулярних платежів ОСОБА_1 на погашення спірного кредиту у період із 15 грудня 2008 року до 22 січня 2015 року.

На порушення умов кредитного договору відповідач у повному обсязі не виконала зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим, станом на 12 травня 2016 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 9 543,43 доларів США, що на дату складання розрахунку, становить 241 693,69 грн, із яких: 203 219,96 грн - сума заборгованості за кредитом, що дорівнює 8 024,87 доларів США, 34 988,92 грн - сума заборгованості за відсотками, 2 063,54 грн - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту, 1 421,28 грн - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599

ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики

з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період із 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так, відповідно до частини сьомої статті 15 Закону, у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Законом чітко визначено наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.

Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, висновки суду першої інстанції в частині первісного позову, з яким погодився апеляційний суд, про стягнення з позичальника заборгованості за кредитом та процентами, є обґрунтованими, оскільки позичальник не виконує належним чином грошове зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для стягнення з останньої отриманих коштів та відсотків за користування кредитом, відповідно до вимог статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. При цьому, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у стягненні пені, оскільки позичальник постійно проживає у

м. Маріуполі Донецької області, яке включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, а тому банку забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами відповідно до вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року

№ 1669-VII.

Крім того, правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору, оскільки ОСОБА_1 під час укладення договорів не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору, не зверталася до банку за додатковими роз`яснення щодо його умов. Крім того, після укладення кредитного договору тривалий час виконувала його умови, і тільки після порушення умов договору та, як наслідок, звернення ПАТ «Укрсоцбанк» у червні 2016 року до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за вказаним договором, звернулася у вересні 2016 року до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору. Така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як несправедливості включених до нього умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах, виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, ОСОБА_1 необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, проте, позивачем такі підстави не були доведені.

При цьому, Верховний Суд наголошує, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачу інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Права споживача підлягають захисту у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, у випадках та спосіб, встановлений частиною сьомою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв`язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не надав жодного доказу отримання ОСОБА_1 кредиту доларах США, є безпідставними, оскільки факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується матеріалами справи, та не спростований заявником під час розгляду справи. Крім того, на час укладення оспорюваного договору законодавство не забороняло надання споживчих кредитів у валюті, таке обмеження запроваджено законодавцем Законом № 3795-VI

від 22 вересня 2011 року, який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, тобто після укладення оспорюваного договору.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що ПАТ «Укрсоцбанк» не надав чіткого розрахунку заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки чинне законодавство не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. При цьому заявник не надала свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, отже, відповідачем не спростований факт наявності та розміру заборгованості. Крім того, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи касаційної скарги про те, що банк із 07 жовтня 2014 року не мав права нараховувати відсотки, оскільки 06 жовтня 2014 року банк звертався до боржника з вимогою про погашення заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки банк, направляв вимоги щодо погашення поточної заборгованості за кредитом, а отже, не змінював строк виконання основного зобов`язання, тому відсотки нараховувались у межах існування правовідносин, що виникли на підставі кредитного договору, укладеного між сторонами.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів

Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 квітня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик