Головуючий у І інстанції Савлук Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та способів участі батька у вихованні дитини,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернуласядоДніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просила розірвати Договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу від 26 лютого 2019 року в частині прав і обов`язків батька (розділ 2 та 3 Договору); визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 ; встановити ОСОБА_2 порядок спілкування з дитиною: кожну першу та третю суботу з 11 години до 19 години, зобов`язавши ОСОБА_2 повертати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після проведення з нею часу до її фактичного місця проживання до 19 години.

Обґрунтовуючи вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 травня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано.

26 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу, відповідно до умов якого було визначено, що донька ОСОБА_3 залишається проживати з матір`ю, а батько має право на особисті побачення з донькою із дотриманням звичного розпорядку дня дитини та із врахуванням її інтересів та занять не менше 10 днів щомісячно. При цьому в договорі було визначено права батька на особисті побачення з донькою у будні дні, не порушуючи нормального та звичного розпорядку дня, після закінчення занять в дитячому навчальному закладі, не пізніше ніж до 21 год. 00 хв. цього ж дня, два рази на тиждень, за попереднім погодженням з матір`ю та особисті побачення батька з донькою на вихідні дні щомісяця почергово з мамою (субота, неділя) за попередньою домовленістю з матір`ю та врахуванням інтересів та занять дитини. Після проведеного з дитиною часу, батько зобов`язується повернути дитину до її постійного місця проживання з матір`ю або до іншого обумовленого батьками місця у визначений цим договором час.

Разом з тим, позивач посилалась на те, що укладання договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу не змінило на краще ставлення відповідача до доньки. Як і раніше, відповідач ставив свої власні інтереси вище інтересів доньки, що негативно на неї впливало. Наприкінці липня 2019 року позивач звернулася до дитячого психолога щодо проведення психологічного обстеження доньки, з метою з`ясування, яким чином сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості батька та матері впливають на емоційний стан та психічний розвиток дитини. Психологічне дослідження тривало у період з 27 липня 2019 року по 30 серпня 2019 року, і за його результатами було встановлено, що ОСОБА_3 за своїм інтелектуальним розвитком відповідає віковій нормі дитини старшого дошкільного віку; батько не входить до соціально-підтримуючого оточення дитини, хоча дитина неодноразово згадувала батька під час виконання своїх завдань; поведінку батька ОСОБА_3 сприймає як даність, яку вона не може змінити.

До розлучення і укладання договору відносно дитини в житті сторін було багато непорозумінь, які негативно відображалися на доньці. Проте, після підписання договору відносно дитини, донька ще частіше ставала свідком агресивної поведінки батька, що ще більше погіршило її психоемоційний стан. При цьому, відповідач не намагається дотримуватися умов договору, розуміючи, що жодної відповідальності за порушення або невиконання умов договору для нього немає, що робить даний документ недієвим по відношенню до захисту прав та інтересів дитини.

Вищенаведені обставини, на думку позивача, є підставою до розірвання вищевказаного договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу, укладеному між сторонами 26 лютого 2019 року, визначення місця проживання дитини з нею та визначенні способів спілкування з дитиною відповідача, як батька, у спосіб, визначений позивачем, який, на її думку, якнайкраще відповідає інтересам дитини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В апеляційному суді позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Савицька С.Л., апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що з 06 березня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с.13).

27 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (том 1, а.с.14-16).

Також встановлено, що 26 лютого 2019 року між сторонами було укладено Договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №425 (том 1, а.с.17-18), за умовами якого сторони визначили участь кожного з батьків у вихованні і спілкуванні з дитиною та розподілили права та обов`язки по утриманню дитини.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору, сторони домовилися, що донька проживає з матір`ю за її фактичним місце проживання. На момент підписання договору фактичним місцем проживання матері є: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 3.3 Договору, сторони погодились, що батько має право на особисте безперешкодне спілкування з донькою, використовуючи будь-які засоби зв`язку: телефон, електронну пошту, тощо, за умови, що це не порушує нормального та звичного розпорядку дня доньки.

Відповідно до п. 3.4. Договору, сторони домовились, що батько має право отримувати від вчителів, тренерів, лікарів та будь-яких інших осіб у будь-якому вигляді і на будь-яких носіях інформацію стосовно виховання, стану здоров`я та розвитку дитини.

Відповідно до п. 3.5. Договору, сторони домовились, що батько має право на особисті побачення з донькою на рівних з матір`ю правах із дотриманням звичного розпорядку дня дитини та з врахуванням її інтересів та занять не менше 10 днів щомісячно, у визначений батьками спосіб, а саме: особисті побачення батька з донькою у будні дні, не порушуючи нормального та звичного розпорядку дня дитини після закінчення занять в дитячому навчальному закладі, не пізніше ніж до 21 год. 00 хв. цього ж дня (канікулярні дні дитини - не пізніше ніж до 22 год. 00 хв.) два рази на тиждень, за попереднім погодженням з матір`ю; особисті побачення батька з дитиною на вихідні дні щомісяця почергово з мамою (субота, неділя) за попередньою домовленістю з матір`ю та врахування інтересів та занять дитини; після проведеного з дитиною часу, батько зобов`язується повернути дитину до її постійного місця проживання з мамою або до іншого обумовленого батьками місця у визначений цим договором час.

Також встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Спорів щодо місця проживання дитини між сторонами на даний час немає.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про розірвання вищевказаного договору, визначення місця проживання дитини разом з нею та встановлення відповідачу способів участі у вихованні дитини, посилалась на порушення відповідачем умов договору, що робить цей договір неефективним та таким, що не відповідає інтересам дитини в частині прав та обов`язків батька.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, передусім є категорією цивільного права, тому відповідно до статті 7 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глави 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

За змістом наведених норм чинного законодавства убачається, що норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін договору у визначенні цими сторонами правового режиму участі батька (матері) у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини.

Відповідно до п. 7.2. укладеного між сторонами Договору, зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору та посвідчується нотаріально.

Відповідно до п. 7.3. Договору, зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та нотаріально посвідчені. У разі необхідності, батько та мати можуть змінити (конкретизувати) письмовий графік (розклад) участі у вихованні дитини, викладений у п. 3.5. цього договору, що потребує нотаріального посвідчення та буде невід`ємною частиною цього договору.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

З матеріалів справи вбачається, що належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження істотного порушення відповідачем умов Договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу в частині Розділу 2 «Місця проживання дитини» та Розділу 3 «Права та обов`язки батьків», укладеного між сторонами, внаслідок чого позивач була значною мірою позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суду надано не було, в зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до розірвання договору.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідач не заперечує проти проживання дитини з матір`ю, як не заперечує і проти внесення за взаємною згодою змін до укладеного між ним та позивачем договору в частині графіку (розкладу) участі у вихованні дитини, про що ним було зазначено в суді апеляційної інстанції при наданні пояснень.

Щодо посилань позивача на те, що відповідач декілька разів після зустрічей з дитиною повертав її пізніше обумовленого у договорі часу, то, на думку колегії, такі дії не можуть вважатися істотними порушеннями умов укладеного між сторонами договору та слугувати підставою для його розірвання.

Оскільки підстав для розірвання договору, передбачених ч. 2 ст. 651 ЦК України, судом при розгляді справи встановлено не було, обґрунтованим є і висновок суду про відсутність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення способів участі батька у вихованні дитини, оскільки згідно умов укладеного між сторонами Договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу від 26 лютого 2019 року ці питання врегульовано, зокрема, визначено, що дитина проживає з матір`ю (п. 2.1. договору), та чітко встановлено способи спілкування батька з дочкою (п.п. 3.3., 3.4., 3.5 договору). Умови даного договору є обов`язковими для сторін, однак можуть бути змінені за їхньою взаємною домовленістю, що передбачено умовами договору.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначає, що розірвання договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу, на чому наполягає позивач, не відповідатиме інтересам дитини, оскільки не сприятиме забезпеченню її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Натомість договір, згідно умов якого визначено місце проживання дитини з матір`ю та встановлено способи участі батька у вихованні дитини, сприятиме стабільності і урегульованості відносин та створить для дитини якнайкращі умови для фізичного, психічного та духовного розвитку, який є неможливим без участі обох батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною, зважаючи на вік останньої та її потребу у турботі та любові як з боку матері, так і з боку батька.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги факт недоведеності позивачем підстав її позовних вимог та зважаючи на пріоритетність інтересів дитини у даній справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: