ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 січня 2020 року

м. Харків

справа № 615/174/19

провадження № 22-ц/818/366/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Нове життя»,

третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Харківській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2019 року в складі судді Токмакової А.П.,

у с т а н о в и в :

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Нове життя» (далі - ПСП «Нове життя»), третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Харківській області, та просив:

- поновити з 2015 року укладений між ним та ПСП «Нове життя» договір оренди земельної ділянки площею 5,72 га, кадастровий номер :02:000:0020, розташованої на території Олександрівської сільської ради Валківського району Харківської області;

- стягнути з ПСП «Нове життя» на його користь невиплачену орендну плату за 2015 - 2018 роки в розмірі 20 592 грн 38 коп. та 15 720 грн 86 коп. пені (0,1 % за кожен день прострочення невнесення орендної плати у строки, визначені договором).

- судові витрати покласти на відповідача.

Позов мотивовано тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,72 га, кадастровий номер :02:000:0020, розташована на території Олександрівської сільської ради Валківського району Харківської області. У вересні 2002 року він передав земельну ділянку в оренду ПСП «Нове життя» та уклав відповідний договір. В подальшому підписував договори оренди землі в 2012 та в 2017 роках, але жодного разу керівництво ПСП «Нове життя» примірник договору на руки йому не давало. Укладений у 2017 році договір оренди у передбаченому закону порядку не зареєстрований. До 2015 року відповідач своєчасно та регулярно проводив розрахунки за оренду земельної ділянки. Проте за 2015 - 2018 роки орендна плата не виплачена.

Відповідно до вимог частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» вважає договір оренди за принципом мовчазної згоди поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, оскільки орендар ПСП «Нове життя» з 2002 року до теперішнього часу продовжує користуватися належною йому земельною ділянкою площею 5,72 га. Після закінчення строку договору оренди з 2012 року по теперішній час позивач не направляв відповідачу ніяких листів-повідомлень про заперечення у поновленні договору оренди землі. Йому невідомо, чи була укладена додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення у місячний строк в обов`язковому порядку, як цього вимагає законодавство, так як відповідач на його вимогу не надав примірник угоди про оренду землі, який був укладений з ПСП «Нове життя» наприкінці 2017 року.

Згідно з інформацією ГУ ДФС в Харківській області від 23 січня 2019 року № 7843 з початку 2015 року по кінець 2018 року ПСП «Нове життя» перерахувало на його картковий рахунок 9 311 грн 29 коп. із призначенням платежу «надання майна в лізинг». Однак він вважає, що дані кошти виплачені йому як орендна плата за конкретним договором оренди землі.

Зазначає, що в порушення вимог статті 96 ЗК України, статті 24 Закону України «Про оренду землі» відповідач несвоєчасно сплачує орендну плату, що надає йому право вимагати її стягнення в примусовому порядку. Розмір орендної плати розраховано у відповідності до вартості земельної ділянки з урахуванням коефіцієнтів індексації станом на 01 січня 2012 року - 137 344 грн 49 коп. та станом на 01 січня 2017 року - 205 862 грн 22 коп.

01 березня 2019 року ОСОБА_3 - представник ПСП «Нове життя» подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив мотивовано тим, що наприкінці 2017 року між ОСОБА_1 та ПСП «Нове життя» укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,72 га, кадастровий номер :02:000:0020, розташованої на території Олександрівської сільської ради Валківського району Харківської області. Однак при замовленні Витягу з Державного земельного кадастру щодо отримання відомостей відносно вказаної земельної ділянки з`ясовано, що його отримати неможливо, оскільки фактичний розмір зазначеної земельної ділянки складає приблизно 2 га. Міжрайонним управлінням Держгеокадастру у Валківському районі Харківської області повідомлено, що в даному випадку зафіксовано «накладку» земельних ділянок. На прохання позивача ПСП «Нове життя» замовило технічну документацію на земельну ділянку. Протягом 2018 року ОСОБА_1 вимагав прискорення виготовлення документації та виплати орендної плати за земельну ділянку площею 5,72 га. ПСП «Нове життя» у виплаті відмовило, оскільки фактичний розмір земельної ділянки значно менший, ніж передбачений Державним актом, у зв`язку з чим користуватися земельною ділянкою та зареєструвати договір оренди відповідно до вимог чинного законодавства неможливо.

Зазначає, що позивачем необґрунтовано, який саме договір оренди землі він просить визнати поновленим. Заборгованості перед позивачем підприємство не має, з 2015 року по теперішній час відсутні будь-які договірні правовідносини між сторонами, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави Україна судовий збір в розмірі 768 грн 40 коп., а на користь ПСП «Нове життя» - витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено та не обґрунтовано належними і допустимими доказами наявність між сторонами будь-яких договірних відносин з приводу оренди земельної ділянки. Норми закону не визначають автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки, а лише встановлюють переважне право добросовісного орендаря на поновлення такого договору. Договір підлягає укладенню та державній реєстрації у встановленому порядку, що повністю узгоджується з нормою статті 152 ЗК України, яка не передбачає такого способу захисту прав на землю, як визнання договору поновленим. Доводи про те, що протягом 2002 - 2018 років відповідач користувався спірною земельною ділянкою, сплачуючи позивачу орендну плату, за відсутності належних та допустимих доказів сплати не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки орендна плата виплачувалась за фактичне користування майном. Оскільки позов у частині поновлення договору оренди земельної ділянки задоволенню не підлягає, правові підстави для стягнення з відповідача орендної плати та пені за прострочення таких виплат відсутні. З підстав, передбачених статтею 141 ЦПК України, за клопотанням представника відповідача, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати за професійну правничу допомогу.

05 листопада 2019 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім обставинам справи та наданим доказам на підтвердження позовних вимог. У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не застосована норма, яка підлягала застосуванню.

ПСП «Нове життя» та Головне управління Держгеокадастру в Харківській області рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами з підстав, передбачених статтею 274, частиною першою статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно з статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 33 Закону України «Про оренду землі» встановлені підстави поновлення договору оренди землі.

Також у частині першій статті 777 ЦК України законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Крім того, стаття 764 ЦК України передбачає такий правовий механізм, як поновлення договору найму, який зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Враховуючи зазначене, судам слід встановити наявність вчинення орендарем конклюдентних дій, а саме продовження користування носієм переважного права спірною земельною ділянкою та внесення ним відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору, які б свідчили про його намір скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди землі, строк дії якого закінчився, що підтверджує наявність підстав для визнання договору оренди землі з носієм переважного права поновленим.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,72 га, кадастровий номер :02:000:0020, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Валківського району Харківської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії IІ - XP № 084531, виданим Олександрівською сільською радою Валківського району Харківської області 27 серпня 2002 року.

Судом першої інстанції встановлено, що після отримання Державного акту на право приватної власності на землю площею 5,72 га ОСОБА_1 особисто нею не користувався, виготовленням будь - якої технічної документації не займався, залишив земельну ділянку у користуванні колгоспу, а у 2002 році підписав договір оренди з ОСОБА_4 строком на 10 років.

Доказів державної реєстрації договорів оренди, укладених між сторонами, позивачем та його представником не надано.

Відповідно до листа ПСП «Нове життя» від 07 серпня 2018 року № 478 на адвокатський запит ОСОБА_2 підприємство не може надати укладений у 2012 році з ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки площею 5,72 га, з кадастровим номером :02:000:0020, розташованої на території Олександрівської сільської ради Валківського району Харківської області, оскільки зазначений договір не укладався.

З 2015 року по 2017 рік орендна плата ОСОБА_1 не виплачувалась, оскільки були відсутні договірні відносини щодо оренди земельної ділянки площею 5,72 га з кадастровим номером :02:000:0020, зареєстровані відповідно до умов чинного законодавства.

Наприкінці 2017 року між ОСОБА_1 та ПСП «Нове життя» було укладено договір оренди землі щодо спірної земельної ділянки, однак договір зареєстрований не був, оскільки розмір земельної ділянки значно менший ніж зазначений у Державному акті - з 5,72 га в наявності є не більше 2 га. Технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки площею 5,72 га затверджено не було з причини «накладення» земельних ділянок одна на одну та відсутності необхідних 5,72 га.

На даний час ПСП «Нове життя» не користується спірною земельної ділянкою ОСОБА_1 площею в 2 га, оскільки її обробляє та засіває інший фермер. Вказані обставини позивачем не спростовані.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною третя статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявність між сторонами будь-яких договірних відносин з приводу оренди вказаної земельної ділянки. Норми закону не визначають автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки, а лише встановлюють переважне право добросовісного орендаря на поновлення такого договору.

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі», на яку посилається позивач та його представник, встановлює переважне право добросовісного орендаря на поновлення договору оренди. Однак чинним законодавством не передбачено поновлення договірних орендних відносин без попереднього укладення договору оренди.

Оскільки правові підстави для задоволення позову в частині поновлення з 2015 року договору оренди земельної ділянки відсутні, вимога про стягнення невиплаченої орендної плати з урахування пені задоволенню також не підлягає.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 січня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова