№ 201/9773/19
провадження 2/201/720/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Акімова Олена Віталіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна і державний реєстратор Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Семенуха Іван Олегович про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним виконавчого напису і скасування рішення про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23 серпня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідачів

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним виконавчого напису і скасування рішення про державну реєстрацію, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24 червня 2005 року він є власником приміщень двоповерхового будинку Б-2 по АДРЕСА_1 , в 2019 році відповідачі надали документи про його борг і обтяження вказаних приміщень, пізніше дізнався, що існує начебто договір іпотеки, але він про нього не знав і приймав участі в його укладенні; на підставі вказаного договору відбулися обтяження і перереєстрація майна. Отже на підставі цих документів уклали договори позики і іпотеки, внесли зміни до реєстрів з допомогою приватного нотаріуса Павловської Г.О.. Сторона позивача не згодна з цим і з метою захисту свого права звернулася з цим позовом до суду.

Позивач вважає, що вказані дії відповідачів і договори відбулися з порушенням закону і його прав, він фактично був позбавлений можливості приймати участь у правочинах відносно належного йому нерухомого майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договорів недійсними і скасування державної реєстрації і інш.. Вважає вказані договори протиправними, нікчемними, обставини їх проведення та укладання є сумнівними. Отже відповідачі при укладанні вказаних договорів діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів. На його звернення до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню спірних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсним договір іпотеки від 30 жовтня 2013 року, скасувати записи про іпотеку і про обтяження, визнати недійсним виконавчий напис, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, надали заперечення і фактично проти задоволення позову заперечували, їх дії при укладанні спірних договорів і реєстрації були в передбаченому законом порядку. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання перенесення слухання справи було вже неодноразо, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідачів не надавала. Справа розглядається тривалий час, стороною відповідачів породжується тяганина. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Треті особи приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Акімова О.В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. і державний реєстратор КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Семенуха І.О. в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, проти задоволення позову не заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що, як стверджує позивач, відповідно до договору купівлі-продажу приміщення від 24 червня 2005 року він став власником приміщень складу А-1, А1-1, А11-1, А111-1 площею 485.3 кв. м, приміщень складу В-1, В1-1 площею 127 кв. м. двоповерхового приміщення Б-2 площею 97.1 кв. м. навісів, огорожі і мостіння, що розташовані в АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 0.1481 га. Договір було посвідчено 24 червня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим № 8199 на нотаріальному бланку ВСС № 911883 та зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 27 липня 2005 року за реєстраційним номером 5583755, що підтверджується Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, номер витягу 7895157.

З моменту придбання і до 19 серпня 2019 року позивач, як він стверджує, він вільно і безперешкодно користувався своїм нерухомим майном, аж до моменту, коли на територій вказаних приміщень (СТО) начебто не з`явились невідомі йому люди, які представились представниками «стягувача» ОСОБА_3 , якому ОСОБА_2 заборгував 1 000 000 (один мільйон) гривень. На запитання позивача про те, яке він має відношення до Притуло і ОСОБА_4 , йому надали постанову ВП № 59788645 про арешт майна боржника від 14 серпня 2019 року, в якому було зазначено, що за боржником ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . В розділі «Підстава виникнення права власності» записано «Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, серія та номер: 59788645, виданий 15 серпня 2019 року, видавник: приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л.А; постанова про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, серія та номер 59788645, виданий 15 серпня 2019 року, видавник: приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л.А. Державна реєстрація була проведена державним реєстратором КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Дніпропетровської області Семенухою І.О. 15 серпня 2019 року.

Ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 позивач стверджує, що ніколи не знав і ніяких угод з ними не укладав. Пізніше йому стало відомо, що у справах про перехід права власності на його майно є договір іпотеки, укладений між ним та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений 30 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Акімовою О.В.. В місті Донецьку в 2013 році позивач не був, ОСОБА_2 ніколи не знав і не бачив, ніяких коштів, тим більш під заставу свого нерухомого майна він ні у кого не брав, договорів позики та іпотеки ні з ким не укладав, послугами нотаріуса ОСОБА_5 ніколи не користувався, жодного документа у неї не посвідчував, її саму не знає і ніколи не бачив і не чув.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зміни даних про власника нерухомого майна, розташованого за адресою, АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0.1481 га, були внесені 06 серпня 2019 року та 15 серпня 2019 року.

Позивач вважає, що відповідачі умисно підробили вказаний договір іпотеки, нібито, укладений між ним та громадянином ОСОБА_2 , посвідчений 30 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Акімовою О.В.. Про підробку та фальсифікацію цього документу свідчать наступні факти: підпис, нібито, виконаний від його імені не має нічого схожого з його особистим підписом; на першому аркуші договору зазначено, що він (позивач), нібито, за даними документу, що посвідчував його особу нотаріусу, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , але він ніколи не був зареєстрований і не проживав за вказаною адресою; на печатці, якою було завірено вказаний спірний договір іпотеки, зроблена помилка в імені по-батькові нотаріуса замість « ОСОБА_6 » відбито « ОСОБА_7 »; визначення «реєстраційний номер облікової картки платників податків» було введено Наказом від 10 грудня 2013 року № 779 «Про затвердження Положення про реєстрацію фізичних осіб платників», а до цього існувало визначення «ідентифікаційний номер». В тексті, нібито складеному та посвідченому 30 жовтня 2013 року, тобто до прийняття визначення в документальний обіг, зазначено саме «реєстраційний номер облікової картки платників податків», чого не могло бути взагалі.

09 серпня 2019 року державним реєстратором КП «Юридична реєстрація нерухомості і бізнесу» Семенухою І.О. винесено рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 48181435 зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на нежитловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 13 жовтня 2013 року, посвідченого за № 4020 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Акімовою О.В., та повідомлення про порушення умов основного зобов`язання від 30 травня 2019 року.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягає, зокрема, іпотека та заборона відчуження нерухомого майна.

Державна реєстрація договору іпотеки від 13 жовтня 2013 року, зареєстрованого за № 4020, приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Акімовою О.В. та заборони відчуження нерухомого майна відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Абзацом четвертим статті 55 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, договір іпотеки від 13 жовтня 2013 року, посвідчений за № 4020 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Акімовою О.В. не відповідає вимогам статті 55 Закону України «Про нотаріат» та статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема, подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Позивач також вважає, що Державним реєстратором Семенухою І.О. порушено: п. 4, 5 частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині неналежної перевірки документів на наявність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень, оскільки в реєстрі відсутня державна реєстрація договору іпотеки, що подавався для державної реєстрації, окрім того, договір не відповідає вимогам чинного законодавства.

15 серпня 2019 року державним реєстратором Семенухою І.О. зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на нежитловий будинок на підставі постанови про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу та акту про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу від 15 серпня 2019 року.

Перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності, визначені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом частини 5 статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вимогами статті 209 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчу вального напису.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦКУ.

Відповідно до вимог ст. 220 ЦКУ правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Статтею 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 ЦКУ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у частині 5 статті 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому їх прояву,тобто сторони, укладаючи його знають заздалегідь, що він не буде виконаний., завжди він укладається умисно.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину.

Також, відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться з обов`язковою перевіркою документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень (пункт 4 частини 1 статті).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Отже, на думку позивача, ОСОБА_3 не є власником нерухомого майна, а договір іпотеки, предметом якого є вищевказане нерухоме майно, суперечить вимогам ч. 2 ст. 583 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» та порушує право власності позивача на це нерухоме майно.

Позивач вважає, що вказані дії відповідачів і договори відбулися з порушенням закону і його прав, він фактично був позбавлений можливості приймати участь у правочинах відносно належного йому нерухомого майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договорів недійсними і скасування державної реєстрації. Вважає вказані договори протиправними, нікчемними, обставини їх проведення та укладання є сумнівними. Отже відповідачі при укладанні вказаних договорів діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів. На їх звернення до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню спірних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Отже в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом з`ясовано, що дійсно позивачу ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу приміщення від 24 червня 2005 року на праві власності належали: приміщення складу А-1, А1-1, А11-1, А111-1 площею 485.3 кв. м, приміщення складу В-1, В1-1 площею 127 кв. м. двоповерхового приміщення Б-2 площею 97.1 кв. м. навісів, огорожі і мостіння, що розташовані в АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 0.1481 га. Договір було посвідчено 24 червня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим № 8199 на нотаріальному бланку ВСС № 911883 та зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 27 липня 2005 року за реєстраційним номером 5583755, що підтверджується Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, номер витягу 7895157.

Між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір позики від 06 червня 2019 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального тугу Дніпропетровської області Павловською Г.О. за реєстровим № 853 з нотаріальним вчиненням виконавчого напису за № 865, відповідно до якого, ОСОБА_3 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн., ОСОБА_2 в свою чергу, відповідно до умов вищезазначеного договору позики, зобов`язався повернути суму позики у строк до 11 серпня 2019 року. ОСОБА_2 не виконав умови договору позики, суму позики не повернув.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_3 суму позики, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем - ОСОБА_8 було відкрито виконавче провадження № 59788645 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 12 серпня 2019 року). Приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. в ході здійснення виконавчих дій, було виявлено, що за громадянином ОСОБА_2 зареєстровано нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта в РПВН: 5583755, номер запису про право власності: 32765822, дата державної реєстрації 08 серпня 2019 року. 14 серпня 2019 року приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на вищезазначене нерухоме майно, а 15 серпня 2019 року видано постанову про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу, серія та номер: 59788645 та відповідно, Акт про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу, виданий 15 серпня 2019 ржу.

Державним реєстратором КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Семенухою І.О. було здійснено державну реєстрацію права власності за цим відповідачем за вказаними об`єктами нерухомого майна а саме, нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта: 5583755, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 32838056. Дата державної реєстрації 15 серпня 2019 року.

Тобто, підставою припинення права власності за ОСОБА_2 стало звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника (п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України). Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Таким чином ОСОБА_3 набув право власності на вищевказане майно.

Стосовно посилання позивача відносно підроблення документів та фальсифікації: позивач у позовній заяві, зазначає про підробку та фальсифікацію тентів і на цій підставі просить суд - визнати недійсним договір іпотеки від 30 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу - Акімовою О.В. та скасувати рішення про його реєстрацію; - визнати недійсним виконав їй напис № 865 від 12 серпня 2019 року, що видав приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального Павловська Г.О., вчинений на підставі договору позики, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 06 серпня 2019 року, посвідченого приватним і нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим № 853; - скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 48181435 від 09 серпня 2019 року, винесене державним реєстратором КП «Юридична і реєстрація нерухомості та бізнесу» Семенухою І.О..

Згідно із ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами з взування.

Отже, підроблення документів, фальсифікація та вчинення шахрайський дій, може бути підтверджено лише вироком суду у кримінальному провадженні. До того ж, яким чином до ОСОБА_2 перейшло право власності на нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта в РПВН: 5583755, не відомо, документи про оформлені нотаріусом, а потім приватним виконавцем - Бурхан-Крутоус Л.А., позивачем не оспорюється ні право власності ОСОБА_2 , не ставиться питання про незаконність і шахрайські дії під час укладання договору позики (як це позивач ставить питання про договір іпотеки), навіть не ставиться питання про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно частини 1 статті 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до приписів статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, заздалегідь знають, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої сторони щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення зазначеного договору, який за своїм змістом, на думку позивача, суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини першої та п`ятої статті 230 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 цього ЦК України.

Для встановлення вказаного позивачу необхідно надати належні докази або з урахуванням вищезазначених обставин в передбаченому законом порядку заявити клопотання про встановлення вказаних ним фальсифікацій і шахрайських дій, що неможливо без додаткових і спеціальних знань, призначення експертизи чи в інший спосіб належного з`ясування вказаного. Або звернення до правоохоронних органів з питанням кримінального переслідування злочинців і встановлення правопорушення в межах кримінального провадження. Але позивачем це не зроблено.

Згідно з ч. 2 ст. 583 Цивільного кодексу України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, пій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» нерухоме майно може бути гредметом іпотеки, за умови що воно належить іпотекодавцю на праві власності та може бути ним відчужене.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. З ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права є визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. При цьому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 330 ЦК України «Якщо майно відчужене особою, яка не мала на де права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього». Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України «Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом». Оскільки нерухоме майно вибуло з володіння позивача, як він стверджує, не за його волею, то відповідно до ст. 388 ЦК України позивач мав би право витребувати нерухоме майно від відповідача.

Згідно правової позиції Верховного Суду по справі № 914/970/18 у постанові від 30 серпня 2019 року зазначено наступне. 5.1. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 5.2. За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Правила частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині 3 цієї статті наведено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача.

Аналогічними є і позиції Верховного Суду, викладені 29 травня 2019 року в рамках справи № 367/2022/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц.

Відповідно до п. 5 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо ~ свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 у в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним виконавчого напису і скасування рішення про державну реєстрацію відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, визнання виконавчого запису недійсним, скасування запису щодо державної реєстрації права власності в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 22, 203, 215, 216, 317, 318, 387, 388, 390, 393, 509, 510, 512, 514, 516, 526, 527, 530, 617, 625, 627-629, 632, 638, 639, 656 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Акімова Олена Віталіївна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, державний реєстратор Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Семенуха Іван Олегович про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним виконавчого напису і скасування рішення про державну реєстрацію відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 08 грудня 2020 року.

Суддя