Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 464/1479/17

провадження № 61-11334св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шоста львівська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_4 , на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 31 січня 2018 року в складі судді Горбань О. Ю. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шоста львівська державна нотаріальна контора, про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування державної реєстрації права власності на частку квартири та визнання права власності на частку квартири.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 26 травня 2003 року його дід ОСОБА_5 склав заповіт, згідно з яким все своє майно заповів у рівних частинах двом онукам - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. На момент його смерті до складу спадкового майна входила 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

На підставі рішення суду, яким ОСОБА_3 визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, він звернувся до нотаріуса та 02 жовтня 2015 року оформив право власності на 1/2 частку від 1/2 частини квартири за заповітом, а через місяць відповідач відчужив успадковану ним 1/4 частину квартири ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області рішення суду про визначення відповідачу додаткового строку на прийняття спадщини було скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 не прийняв спадщини, а тому не міг успадкувати зазначене у заповіті майно, позивач просив суд:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 02 жовтня 2015 року серії НАН № 883179 на 1/2 частку з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_3 . Шостою Львівською державною нотаріальною конторою;

визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири від 11 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк І. Я.;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ним в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_5 від 26 травня 2003 року право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 31 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 02 жовтня 2015 року серії НАН № 883179 на 1/2 частку з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , видане громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 . Шостою львівською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири від 11 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_5 від 26 травня 2003 року право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 не прийняв спадщини після смерті ОСОБА_5 , а тому ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом, котрий прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , в тому числі 1/2 частку з 1/2 частини спірної квартири, яка не була прийнята ОСОБА_3 . Оскільки позивач успадкував частину квартири, яку не успадкував ОСОБА_3 , наявні підстави для задоволення решти похідних позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин норми матеріального права про визнання права власності за позивачем. Обраний позивачем спосіб захисту його права є неналежним, оскільки в цій справі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Суди помилково застосували частину першу статті 1275 ЦК України, оскільки до спірних правовідносин необхідно було застосувати частину другу статті 1223 ЦК України, тобто суди не розмежували відмову від прийняття спадщини і неприйняття спадщини, які є різними правовими інститутами. Відмінність полягає у правових наслідках: у разі неприйняття спадщини відбувається спадкування за законом, а у разі відмови від спадщини - частка у спадщині, яку мав право прийняти спадкоємець, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. ОСОБА_3 не прийняв спадщину, проте не відмовлявся від неї, а тому суди помилково визнали право власності за позивачем, оскільки позивач є спадкоємцем п`ятої черги за законом після смерті ОСОБА_5 .

Правова позиція, викладена у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», суперечить статті 1223 ЦК України, тому є необхідність відступити від неї.

Відповідач ОСОБА_3 не був повідомлений про час та місце розгляду справи, не отримував копії позовної заяви, не міг підготувати відзив на позов. Вказане процесуальне порушення вплинуло на права та обов'язки цього учасника справи і на права особи, яка подала касаційну скаргу, з огляду на задоволення позову та позбавлення її права власності.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для її задоволення немає.

Суди встановили, що 26 травня 2003 року ОСОБА_5 (дід позивача та відповідача ОСОБА_3 ) склав заповіт, посвідчений Першою львівською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за № 4-1700, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно не складалось, в тому числі належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , заповів у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_3

25 липня 2003 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 1/2 частину належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

На час смерті ОСОБА_5 його онук, ОСОБА_1 був неповнолітнім, а належна спадкодавцю ОСОБА_5 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , ввійшла до складу спадщини після його смерті. Іншим співвласником 1/2 частини цієї квартири був ОСОБА_1 .

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 08 квітня 2015 року у справі № 464/608/15-ц визначено ОСОБА_3 додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_5

02 жовтня 2015 року на підставі цього судового рішення Перша львівська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку із 1/2 частини спірної квартири, на підставі якого ОСОБА_3 зареєстрував право власності на 1/4 частину квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

11 листопада 2015 року відповідно до договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я., ОСОБА_3 відчужив 1/4 частину спірної квартири ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 січня 2017 року рішення Сихівського районного суду міста Львова від 08 квітня 2015 року у справі № 464/608/15-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є таким, що не прийняв спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Встановивши, що ОСОБА_1 прийняв, а ОСОБА_3 не прийняв спадщину, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на не прийняту ОСОБА_3 1/4 частку в спірній квартирі і визнання недійсним виданого ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину від 02 жовтня 2015 року на 1/2 частку із 1/2 частини спірної квартири, яке зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 1-1124.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи недійсність свідоцтва про право на спадщину, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на спірну 1/4 частину квартири, проведена на підставі цього свідоцтва, підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин).

Згідно з статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Наведеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, і таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до законодавства.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту свого порушеного права, є безпідставними, виходячи з таких міркувань.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦПК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема у випадку, якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У такому разі майно може бути витребуване від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої зазначеної статті у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, за яких за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Реалізація цього права не залежить від доводів володільця речі про те, що він є добросовісним набувачем, якщо власник майна доведе факт вибуття цього майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Предметом цього позову, крім іншого, є вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_5 від 26 травня 2003 року на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , яку не прийняв ОСОБА_3 .

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що відсутність у позивача на час звернення до суду статусу власника частини спірної квартири унеможливлювало його звернення до суду із позовом про витребування частини спірного об`єкта нерухомого майна, у спосіб його витребування у ОСОБА_2 відповідно до статей 387, 388 ЦК України, а тому доводи заявника про неналежно обраний позивачем спосіб захисту є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 обрав ефективний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири від 11 листопада 2015 року, який укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , є підставою для скасування реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 та усуває перешкоди для визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_5 від 26 травня 2003 року на 1/4 частку спірної квартири.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій помилково застосували частину першу статті 1275 ЦК України, оскільки до спірних правовідносин необхідно було застосувати частину другу статті 1223 ЦК України, є необґрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 132/3826/18 (провадження 61-6026св19) вказано, що «посилання у частині другій статті 1223 ЦК України на те, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування у разі неприйняття спадщини або відмови від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом необхідно розуміти як таке, що належить цим особам у разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом і за умови, що заповіт складено на усе майно. Отже, за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги.

Суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на спадкове майно за позивачем у порядку спадкування за законом, оскільки спадкоємців за заповітом є троє, із яких не всі спадкоємці не прийняли спадщину: два спадкоємці не прийняли, а один спадкоємець прийняв спадщину у визначеному законом порядку та протягом встановленого статтею 1270 ЦК України шестимісячного строку.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суди безпідставно не застосували частину другу статті 1223, частину першу статті 1275 ЦК України, оскільки є чинним заповіт, яким охоплено все спадкове майно і один із спадкоємців за заповітом прийняв спадщину, якою є все спадкове майно».

Відповідно до частини першої статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що спадкодавець, складаючи заповіт, визначив конкретних осіб, які матимуть право на спадкування за заповітом. Тобто таким особам спадкоємець надає переважне право на отримання спадщини. У зв`язку з цим застосування частини другої статті 1223 ЦК України може мати місце у випадку, коли заповіт з огляду на певні факти втрачає юридичне значення, зокрема, внаслідок неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом.

Проте у справі, яка переглядається, спадщину не прийняв лише один спадкоємець за заповітом - ОСОБА_3 , а інший спадкоємець за заповітом - ОСОБА_1 прийняв спадщину, і саме до нього згідно з частиною першою статті 1275 ЦК України переходить частина спадщини, яку не прийняв інший спадкоємець - ОСОБА_3 .

Оскільки ОСОБА_3 не набув права на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті діда ОСОБА_5 , в тому числі 1/2 частку з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка заповідалась ОСОБА_3 , у зв`язку з чим обґрунтовано визнали за позивачем право власності на цю (1/4) частину спірної квартири.

Арґументи касаційної скарги щодо розгляду справ за відсутності ОСОБА_3 , який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, є неприйнятними, оскільки зазначений учасник справи не подавав касаційної скарги, що не дає підстав для застосування пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України, якою передбачено обов`язкове скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою скаргу такою підставою.

Доводи ОСОБА_2 про необхідність відступу від позиції, викладеної у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», яка, на її думку, суперечить статті 1223 ЦК України колегія суддів відхиляє, оскільки норми процесуального права надають касаційному суду повноваження за наявності визначених процесуальним законом підстав відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не у постанові Пленуму Верховного Суду України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржені судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги є необґрунтованими. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової

палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 31 січня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар