КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2020 року

м. Київ

справа № 755/728/19

провадження № 22-ц/824/2603/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогосудді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Київ від 18 березня 2019 року по справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Нептун» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово- комунальних послуг, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року Житлово-будівельний кооператив «Нептун» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що позивач є власником багатоквартирного житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Відповідач не є членом ЖБК «Нептун», особовий рахунок на квартиру відповідача відкритий позивачем на відповідача.

На підставі рішень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 539 від 31 березня 1970 року та № 2404 від 31 грудня 1970 року, відповідач отримує від позивача житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

У зв`язку з тим, що відповідач фактично споживала надані позивачем житлово-комунальні послуги в період з 01 лютого 2012 року по 30 листопада 2018 року, та не виконувала зобов`язання щодо їх оплати, у неї утворилась заборгованість на загальну суму 84 262 грн. Заборгованість включає в себе: борг за житлово-комунальні послуги - 55 782,49 грн, втрати від інфляції внаслідок несвоєчасного розрахунку - 23 387,45 грн, 3% річних - 5 092,06 грн.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою та просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 84 262 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Київ від 18 березня 2019 року позов ЖБК «Нептун» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за олату житлово-комунальних послуг задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЖБК «Нептун» заборгованість за період з 01 лютого 2012 року по 30 листопада 2018 року за житлово-комунальні послуги у розмірі 84 262,00 грн, з яких: борг за житлово-комунальні послуги - 55 782,48 грн, втрат від інфляції внаслідок несвоєчасного розрахунку - 23 387, 45 грн, 3% річних - 5 092, 06 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Київ від 12 квітня 2019 року виправлено описку в рішенні Дніпровського районного суду міста Київ від 18 березня 2019 року у справі за позовом ЖБК «Нептун» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг та правильно зазначено прізвище відповідача « ОСОБА_1 » замість неправильного « ОСОБА_1 ».

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила апеляційну скаргу задовольнити, застосувати позовну давність та скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги у межах строку позовної давності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню з прийняттям судом апеляційної інстанції нового рішення про часткову відмову у задоволені позовних вимог.

Указує, що частина вимог позивача не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Також указує на неправильні розрахунки позивача щодо нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань, внаслідок чого просить врахувати розрахунки суми заборгованості наведені нею у контр- розрахунку.

27 листопада 2019 року до Київського апеляційного суду від представника ЖБК «Нептун» Золотопупа С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Указує, що заява позивача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки останню оплату заборгованості вона здійснила у листопаді 2018 року, а отже, строк позовної давності перервався та почався заново.

Зазначає, що контррозрахунок відповідача є невірним, оскільки остання виходила із наявної заборгованості починаючи не з 01 лютого 2012 року, а починаючи з 01 грудня 2015 року, тобто відповідач самостійно застосувала до позовних вимог позовну давність.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення із відповідача заборгованості.

Колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно із Статутом, затвердженим протоколом №1 від 26 листопада 2016 року, Житлово - будівельний кооператив "Нептун" (далі-ЖБК "Нептун", позивач) організований та створений з метою задоволення потреб членів Кооперативу і членів їх сімей в житлі шляхом будівництва трьох 16-ти поверхових будинків з господарськими будівлями та спорудами за власні кошти Кооперативу із залученням державного кредиту, а також для подальшої експлуатації та управління цими будинками і прибудинковою територією.

Позивач управляє багатоквартирним будинком згідно із рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 539 від 31 березня 1970 року так №2404 від 31 грудня 1970 року.

Відповідачці належить квартира АДРЕСА_1 .

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно із статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Звертаючись до суду із позовом, позивач указав, що між ним та відповідачкою письмового договору на надання житлово-комунальних послуг укладено не було. Однак, особовий рахунок на квартиру відповідачки було відкрито ЖБК «Нептун» на ОСОБА_1 .

Необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення на основі типового договору визначено як обов`язок, а не право споживача. Разом із тим, відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для звільнення від сплати вартості фактично отриманих споживачем житлово-комунальних послуг.

Відповідачкою надання позивачем та отримання нею послуг не заперечується.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. А тому, ОСОБА_1 як власник квартири АДРЕСА_1 , власником якого є ЖБК «Нептун» зобов`язана укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території та відповідно нести витрати по сплаті вказаних комунальних послуг.

Як встановлено судом першої інстанції та убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання по оплаті житлово-комунальних послуг, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ЖБК «Нептун» заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 не заперечує обставини щодо несвоєчасного виконання нею зобов`язань по оплаті житлово-комунальних послуг. Також відповідач не оспорює підстави звернення з цим позовом до неї позивача. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 полягають у тому, що задоволенню підлягає лише частина позовних вимог щодо суми основної заборгованості у межах строку позовної давності, а саме з 01 грудня 2015 року по 27 грудня 2018 року. Крім того, ОСОБА_1 не погоджується із нарахованим розміром 3% річних та інфляційних нарахувань, які є завищеними.

У доводах апеляційної скарги відповідачка вважає безпідставним нарахування позивачем заборгованості по сплаті за житлово-комунальні послуги за період поза межами строків позовної давності. Тому вважає, що суд мав застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволені позову щодо стягнення заборгованості відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України та з урахуванням положень статті 266 цього Кодексу щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, а саме сум, нарахованих за період з 01 лютого 2012 року по 27 грудня 2015 року.

Однак колегія апеляційного суду не може погодитись із наявністю підстав для застосування наслідків спливу строку позовної інстанції судом апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до чинного у період, за який позивачем нараховано заборгованість, Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875- IV, зокрема, згідно з пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 32 указаного Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, перебіг строку позовної давності обраховується щодо кожного платежу окремо.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

ОСОБА_1 не зверталась до суду першої інстанції до винесення ним рішення із заявою про застосування строку позовної давності.

Як убачається із матеріалів справи, судом першої інстанції було повідомлено ОСОБА_1 про відкриття провадження у цій справі та в ухвалі від 23 січня 2019 року було роз`яснено її право подати відзив на позов, чим відповідачка не скористалась.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 також указує, що не була повідомлена належним чином про розгляд справи, оскільки особисто жодних повідомлень про наявність цього спору не отримувала.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 128 ЦПК Українисуд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно з частиною третьою статті 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Як убачається із матеріалів справи, ухвалу Дніпровського районного суду міста Київ від 23 січня 2019 року про відкриття провадження та призначення дати судового розгляду на 18 лютого 2019 року направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення обом сторонам - відповідачці у справі за адресою: АДРЕСА_1 . Зі зворотного повідомлення убачається, що зазначену ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження та призначення судового засідання на 18 лютого 2019 року отримана відповідачем, оскільки стоїть підпис про отримання особисто особою «чоловіком відповідачки», без зазначення ім`я та по батькові, отже, судова повістка була вручена повнолітньому члену сім`ї відповідача, а тому ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про час, дату і місце судового засідання. ОСОБА_1 29 жовтня 2019 року звернулась до суду із заявою про ознайомлення із матеріалами справи і заперечень щодо отримання кореспонденції суду її чоловіком не зазначила.

За таких обставин заява про застосування наслідків спливу позовної давності не може бути задоволена після винесення судом першої інстанції рішення.

ОСОБА_1 у апеляцій скарзі також висловлені заперечення щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості. На думку відповідачки суми інфляційних нарахувань та 3 відсотків річних нараховані неправильно, оскільки є завищеними. До апеляційної скарги відповідачкою додано контррозрахунок.

Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічне положення міститься у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справ і № 6-2129цс16 .

Як вбачається із доданого до апеляційної скарги розрахунку заборгованості відповідачкою було використано правильно формули для нарахування інфляційних нарахувань та суми 3% річних, однак ці суми нараховані лише щодо заборгованості за період з 2015 року. Крім того, згідно із розрахунком відповідачки період прострочення, який використано у формулах, обмежено кількістю днів у відповідному місяці, за який нараховано заборгованість, а не за весь період прострочення до моменту усунення порушення грошового зобов`язання. Тому, відповідний розрахунок відповідачки не може бути визнано обґрунтованим, у зв`язку з чим не підлягає врахуванню судом.

Судом також було перевірено розрахунок позивача, який так само використав правильні формули для нарахування суми 3% річних та інфляційних нарахувань за весь період прострочення, обставин, які свідчать про наявні арифметичних помилок у розрахунку не встановлено.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Київ від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба