Постанова

Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 354/120/18

провадження № 61-8450св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря»,

третя особа - Міністерство охорони здоров`я України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року в складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» (далі - ДЗ «ССС «Гірське повітря») про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначила, що її звільнено з посади медичної сестри на підставі пункту 4 частини першої статті Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку з її перебуванням у прямому підпорядкуванні близької особи (дружина головного лікаря), беручи до уваги лист Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) від 15 січня 2018 року № 09-05/38/1804.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки згідно з пунктом 1.2 посадової інструкції сестри медичної, вона, як медична сестра, безпосередньо підпорядковується старшій медичній сестрі, черговому лікарю та завідувачу медичної частини. Заклад знаходиться в гірському населеному пункті, а відповідно пункту 3 частини першої статті 27 Закону України «Про запобігання корупції» дані обмеження щодо спільної роботи близьких осіб не поширюються на осіб, які працюють у сільських населених пунктах та гірських населених пунктах. Також головний лікар не прирівнюється до осіб, визначених в підпунктах «а», «в-з» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

За наведених підстав позивач стверджувала, що наказ про її звільнення з посиланням на лист МОЗ України від 15 січня 2018 року та на вимоги і обмеження, визначені Законі України «Про запобігання корупції», є безпідставним та незаконним.

Крім того, позивач зазначала, що відповідачем порушено вимоги частини четвертої статті 41 КЗпП України та пункту 2.3 частини другої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки іншої роботи їй не пропонувалось та роботодавець не запитав її згоди на здійснення переведення на іншу посаду. Жодних пояснень при звільненні за статтями148, 149 КЗпП України у неї відібрано не було.

На підставі вищенаведеного, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ ДЗ «ССС «Гірське повітря» від 15 січня 2018 року № 4-к про її звільнення з посади медичної сестри, поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень статей 41, 233 КЗпП України, статті 29 Закону України «Про запобігання корупції», встановивши факт перебування позивача та керівника (головного лікаря) державного закладу в сімейних відносинах (наявність приватного інтересу, зумовленого сімейними стосунками та наявності в його діях конфлікту інтересів), що суперечить Закону України «Про запобігання корупції», беручи до уваги недоведеність наявності вільної посади на час звільнення позивача для переведення її на іншу роботу, що виключатиме підпорядкування керівнику, та дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням процедури звільнення за статтею 41 КЗпП України та статтею 29 Закону України «Про запобігання корупції». При цьому зазначив, що обрання керівником саме такого виду позбавлення приватного інтересу як звільнення, було наслідком вивчення інших можливих умов для такого, передбачених частиною першою статті 29 Закону України «Про запобігання корупції».

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Яремчанського міського суду від 05 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді сестри медичної з косметичних процедур на 0,5 ставки ДЗ «ССС «Гірське повітря». Стягнуто з ДЗ «ССС «Гірське повітря» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 січня 2018 року по 30 квітня 2020 року в розмірі 60 622,07 грн. Стягнуто з ДЗ «ССС «Гірське повітря» в дохід держави судовий збір в розмірі 2114,40 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що виконуючи свої обов`язки позивач не перебувала в прямому підпорядкуванні керівника ДЗ «ССС «Гірське повітря», який є її чоловіком. Проте, керівник юридичної особи публічного права наділений повноваженнями щодо видання розпорядчих актів, які стосувалися позивача, таким чином, мав місце конфлікт інтересів, який необхідно було врегулювати із застосуванням способів, визначених у статті 29 Закону України «Про запобігання корупції». Всупереч вимог законодавства позивач звільнена з роботи в умовах реального конфлікту інтересів особою, яка не мала права приймати щодо неї рішення, без вирішення питання про можливість застосування інших способів врегулювання конфлікту інтересів, не пов`язаних зі звільненням, що призвело до порушення її трудових прав. З урахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 січня 2018 року по день ухвалення рішення судом.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг та позиція інших учасників справи

У травні 2020 року ДЗ «ССС «Гірське повітря» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- неповно з`ясував обставини справи;

- не надав належної оцінки посадовій інструкції медичної сестри ДЗ «ССС «Гірське повітря», аналіз змісту якої свідчить про те, що позивач працювала під прямим підпорядкуванням свого чоловіка, яка головного лікаря цього державного закладу;

- не врахував, що стаття 27 Закону України «Про запобігання корупції» із визначенням осіб, на яку вона поширюється, не має відношення до головного лікаря ДЗ «ССС «Гірське повітря»;

- проігнорував те, що головний лікар ДЗ «ССС «Гірське повітря», який є чоловіком працівника державного закладу (сімейні стосунки), відноситься до осіб, зазначених у пункті 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», мав приватний інтерес і конфлікт інтересів та на нього поширювались норми статті 28 Закону України «Про запобігання корупції»;

- не звернув увагу на те, що дії відповідача щодо видачі наказу про звільнення від 15 січня 2018 року № 4-к не суперечать нормам законодавства та є самостійним обраним шляхом вирішення питання на підставі частини другої статті 29 Закону України «Про запобігання корупції», як звільнення позивача шляхом позбавлення приватного інтересу;

- не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 569/858/18.

У червні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині визначення розміру відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просить оскаржуване судове рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- помилково взяв за основу для розрахунку розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу її доходи за вересень та жовтень 2017 року, оскільки вона звільнена 15 січня 2020 року;

- не врахував, що через надання відповідачем недостовірних довідок про доходи позивача, розмір її заробітної плати за вересень та жовтень 2017 року значно знижено;

- не надав можливості позивачу спростувати довідки відповідача про розмір її заробітної плати;

- допустив арифметичну помилку у оскаржуваному судовому рішенні та визначив, що за вересень та жовтень 2017 року позивач отримала дохід у розмірі 3 914,95 грн, замість правильного 3 959,95 грн, що потягло за собою подальший помилковий розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2018 року у справі № 523/18850/14-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ДЗ «ССС «Гірське повітря», в якому, посилаючись на необґрунтованість цієї скарги, просить її відхилити.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 29 травня та від 16 червня 2020 року касаційні скарги ДЗ «ССС «Гірське повітря» таОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ДЗ «ССС «Гірське повітря» з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), витребувано матеріали справи № 354/120/18 із Яремчанського міського суду Івано-Франківської області та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

27 липня 2020 року матеріали справи № 354/120/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її винесено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 прийнято на посаду медичної сестри інгаляторію ДЗ «ССС «Гірське повітря» на 1 ставки з 14 липня 2016 року по 04 серпня 2016 року на період відпустки іншого працівника ( ОСОБА_2 ) з окладом згідно штатного розпису на умовах строкового трудового договору, про що свідчить наказ від 13 липня 2016 року № 71-К та запис у трудовій книжці під порядковим номером 16.

05 серпня 2016 року позивач переведена на посаду медичної сестри процедурної на 1,0 ставки на підставі наказу від 04 серпня 2016 року № 80-к щодо продовження дії строкового трудового договору № 53 на посаді медичної сестри процедурної з 05 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року, що відображено у записі у трудовій книжці позивача під порядковим номером 17, 01 вересня 2016 року згідно з записом у трудовій книжці переведена на посаду сестри медичної палатної на 0,5 ставки на час чергової відпустки на підставі наказу від 26 серпня 2016 року № 87-к щодо продовження дії строкового трудового договору № 53 на посаді палатної медичної сестри на 0,5 ставки на час чергової відпустки ОСОБА_3 з 01 вересня 2016 року по 01 жовтня 2016 року, що підтверджується записом у трудовій книжці під порядковим номером 19, 02 жовтня 2016 року - на посаду сестри медичної палатної на 0,5 ставки на умовах строкового трудового договору за наказом від 30 вересня 2016 року № 109-к, про що внесено у трудову книжку запис під порядковим номером 20.

Останній запис перед записом про звільнення у трудову книжку внесено під порядковим номером 21 від 04 листопада 2016 року, згідно яким ОСОБА_1 на підставі наказу від 04 листопада 2016 року № 132/1-к переведена на посаду сестри медичної з косметичних процедур, залишивши за нею 0,5 ставки сестри медичної палатної. У наказі від 04 листопада 2016 року № 132/1-к, крім інформації, зазначеної у трудовій книжці, визначено, що за нею залишено 0,5 ставки сестри медичної палатної з 04 листопада по 31 грудня 2016 року на умовах строкового трудового договору.

Виходячи із черговості порядкових номерів записів про переведення на іншу посаду позивача, інших записів перед записом про звільнення трудова книжка позивача не містить.

Проте, відповідачем суду надана копія наказу від 30 грудня 2016 року № 146-к, підписаного головним лікарем ДЗ «ССС «Гірське повітря» ОСОБА_4 , відповідно до пункту 22 якого позивачу продовжено дію строкового трудового договору на посаді сестри медичної з косметичних процедур (0,5 ставки) та на посаді палатної медичної сестри (0,25 ставки) з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

За змістом пункту 2 наказу від 28 грудня 2017 року № 136-к, підписаного головним лікарем ДЗ «ССС «Гірське повітря» ОСОБА_4 , копія якого також надана відповідачем, позивачу ОСОБА_1 продовжено дію строкового трудового договору на посаді сестри медичної з косметичних процедур на 0,5 ставки з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року.

Згідно з записом у трудовій книжці позивача під порядковим номером 22 від 15 січня 2018 року позивач звільнена із займаної посади сестри медичної відповідно до пункту 4 статті 41 КЗпП України на підставі наказу ДЗ «ССС «Гірське повітря» від 15 січня 2018 року № 4-к з 15 січня 2018 року з метою усунення потенційного конфлікту інтересів на виконання частини другої статті 29 Закону України «Про запобігання корупції» у відповідності до пункту 4 статті 41 КЗпП України.

Підставою видачі наказу, окрім вищевказаних норм закону, зазначено також і лист МОЗ України від 15 січня 2018 року № 09-05/38/1804.

ОСОБА_1 та головний лікар державного закладу ОСОБА_4 перебувають у сімейних відносинах (є дружиною та чоловіком), тобто є близькими особами, що не оспорюється сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до посадової інструкції сестри медичної, затвердженої головним лікарем ОСОБА_4 25 жовтня 2017 року, позивач працювала під безпосереднім керівництвом завідувача медичною частиною, старшої медсестри, чергового лікаря (пункт 1.2), в безпосередньому підпорядкуванні завідуючого відділенням, старшої медсестри, лікаря відділення (пункт 8.1). В своїй роботі щоденно співпрацювала з лікарями санаторію, завідувачем відділення та заступником головного лікаря по лікувальній роботі (пункт 8.3).

У листі Національного агентства з питань запобігання корупції від 05 жовтня 2017 року № 19/1496-17, адресованому МОЗ України, міститься інформація про те, що у ДЗ «ССС «Гірське повітря» працює дружина головного лікаря ОСОБА_1 , що може свідчити про наявність у головного лікаря конфлікту інтересів.

Виходячи зі змісту листа від 31 жовтня 2017 року № 09-03/423/28641, МОЗ України проінформувало Національне агентство з питань запобігання корупції про те, що повідомлень про наявність конфлікту інтересів від ОСОБА_4 у 2016-2017 роках не надходило та зазначило про статус гірського та сільського населеного пункту смт Ворохта, де розташований заклад.

У листі Національного агентства з питань запобігання корупції від 03 січня 2018 року № 45-11/292/18, адресованого МОЗ України, містяться роз`яснення положень антикорупційного законодавства та виконання обов`язку вжиття заходів зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів, який виник у головного лікаря ОСОБА_4 .

МОЗ України у листі від 15 січня 2018 року № 09-05/38/1804, направленому на ім`я головного лікаря ДЗ «ССС «Гірське повітря» ОСОБА_4 , з метою визначення підстав для застосування заходів зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів вимагало невідкладно протягом робочого дня повідомити чи вживались головним лікарем заходи до самостійного врегулювання такого конфлікту інтересів, надання пояснень та підтверджуючих документів.

Згідно з пунктами 1, 2 розділу I Статуту державний заклад ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України є державним закладом охорони здоров`я лікувально-профілактичного профілю, заснований на державній власності, що належить до сфери управління МОЗ України і є підзвітним йому. Заклад є державною бюджетною неприбутковою установою, уповноваженим органом управління є МОЗ України.

У пункті 1 розділу IV Статуту визначено, що заклад є юридичною особою публічного права.

Розділом VII Статуту врегульовані питання управління закладом, зокрема, управління здійснюється відповідно до цього Статуту на підставі поєднання прав Уповноваженого органу управління щодо господарського використання державного майна і участі в управлінні трудового колективу (пункту 1).

Керівництво господарською діяльністю закладу здійснює директор (керівник), який призначається на посаду та звільняється з посади наказом Уповноваженого органу управління на умовах контракту у порядку, встановленому законодавством (пункт 2).

Керівник закладу самостійно вирішує питання діяльності закладу. за винятком тих, що віднесені Статутом до компетенції Уповноваженого органу управління (пункт 4)

Керівник закладу наділений повноваженнями у межах своєї компетенції видавати накази та інші розпорядчі акти, надання вказівок, обов`язкових для всіх підрозділів та працівників закладу, призначає на посаду та звільняє з посади за погодженням з Уповноваженим органом управління заступників керівника закладу, медичного директора та головного бухгалтера закладу, керівника юридичної служби (юрисконсульта) та керівника уповноваженого підрозділу (уповноваженої особи) з питань запобігання та виявлення корупції відповідно до вимог законодавства; призначає та звільняє керівників структурних підрозділів та своїм наказом розподіляє обов`язки між ними, у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників закладу, застосовує заходи заохочення та дисциплінарного стягнення до працівників закладу (пункт 6). Керівник закладу, його заступники, медичний директор та керівники структурних підрозділів є офіційними представниками закладу, діють у межах своїх повноважень та представляють інтереси закладу в органах державної влади. Установах та організаціях, а також у взаємовідносинах з організаціями та фізичними особами, відповідно до наданих їм повноважень (пункт 8).

Повноваження уповноваженого органу управління визначені розділом VIII Статуту, зокрема щодо погодження окремих кадрових рішень.

Крім того, за змістом пункту 1 розділу X Статуту працівники мають право брати участь в управлінні закладом через загальні збори (конференції), ради трудових колективів, професійні спілки, що діють у трудовому колективі, інші органи, уповноважені трудовим колективом на представництво, вносити пропозиції щодо поліпшення роботи закладу, а також з питань соціально-культурного і побутового обслуговування.

Також із матеріалів справи вбачається, що наказом МОЗ України від 27 лютого 2019 року № 14-0 призначено головного лікаря ОСОБА_6 з 27 лютого 2019 року на посаду головного лікаря ДЗ «ССС «Гірське повітря».

Нормативно-правове обґрунтування

У статті 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та обов`язок держави щодо створення умов для повного здійснення громадянами права на працю, забезпечення рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності.

Аналогічний зміст цього права відображено у положенні статті 5-1 КЗпП України, відповідно до якого держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності.

У статті 7 КЗпП України визначено, що особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

За змістом статті 25-1 КЗпП України власник вправі запроваджувати обмеження щодо спільної роботи на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації осіб, які є близькими родичами чи свояками (батьки, подружжя, брати, сестри, діти, а також батьки, брати, сестри і діти подружжя), якщо у зв`язку з виконанням трудових обов`язків вони безпосередньо підпорядковані або підконтрольні один одному.

На підприємствах, в установах, організаціях державної форми власності порядок запровадження таких обмежень встановлюється законодавством.

У статті 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов, зокрема трудовий договір може бути розірваний у випадку перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи (пункт 4 частини першої цієї статті).

Розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина четверта статті 41 КЗпП України).

Законом України «Про запобігання корупції» визначено правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Підпунктом «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону передбачено, що суб`єктами, на яких поширюються дія цього Закону, є особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті.

Відповідно до статті 28 Закону, особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

До осіб, зазначених у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону належать, у тому числі, посадові особи юридичних осіб публічного права.

За приписами статті 1 Закону, реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; пряме підпорядкування - це відносини прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень тощо, контролю за їх виконанням (стаття 1 Закону України «Про запобігання корупції»).

У відповідності до статті 29 Закону України «Про запобігання корупції» зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом: 1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації; 4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду; 6) звільнення особи.

Водночас, за частиною другою статті, особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, можуть самостійно вжити заходів щодо його врегулювання шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих це документів безпосередньому керівнику або керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади. Позбавлення приватного інтересу має виключати будь-яку можливість його приховування (частина 3 зазначеної статті).

Зміст зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів у спосіб перегляду обсягу службових повноважень особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи (стаття 32 Закону України «Про запобігання корупції») полягає у здійсненні за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації або відповідного структурного підрозділу, в якому працює особа, у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер, пов`язаний з конкретним повноваженням особи, а також за можливості продовження належного виконання нею службових завдань у разі такого перегляду і можливості наділення відповідними повноваженнями іншого працівника.

Крім того, у статті 33 Закону України «Про запобігання корупції» розкривається суть врегулювання конфлікту інтересів із застосуванням способу здійснення повноважень під зовнішнім контролем. Так, службові повноваження здійснюються особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняною до неї особи під зовнішнім контролем у разі, якщо усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів, обмеження її доступу до інформації чи перегляд її повноважень є неможливим та відсутні підстави для її переведення на іншу посаду або звільнення (частина перша статті 33 Закону).

Зовнішній контроль здійснюється, зокрема у формі перевірки працівником, визначеним керівником органу, підприємства, установи, організації, стану та результатів виконання особою завдання, вчинення нею дій, змісту рішень чи проектів рішень, що приймаються або розробляються особою або відповідним колегіальним органом з питань, пов`язаних із предметом конфлікту інтересів (пункт 1 частини другої статті 33 Закону).

У рішенні про здійснення зовнішнього контролю визначаються форма контролю, уповноважений на проведення контролю працівник, а також обов`язки особи у зв`язку із застосуванням зовнішнього контролю за виконанням нею відповідного завдання, вчиненням нею дій чи прийняття рішень (частина третя статті 33 Закону).

Відповідно до статті 34 Закону України «Про запобігання корупції» переведення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи на іншу посаду у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований шляхом усунення такої особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, обмеження її доступу до інформації, перегляду її повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу та за наявності вакантної посади, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям особи.

Переведення на іншу посаду може здійснюватися лише за згодою особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи.

Звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Крім того, згідно з положеннями частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що виконуючи свої обов`язки позивач не перебувала в прямому підпорядкуванні керівника ДЗ «ССС «Гірське повітря», який є її чоловіком. Проте, керівник юридичної особи публічного права наділений повноваженнями щодо видання розпорядчих актів, які стосувалися позивача, таким чином, мав місце конфлікт інтересів, який необхідно було врегулювати із застосуванням способів, визначених у статті 29 Закону України «Про запобігання корупції». Всупереч вимог законодавства позивач звільнена з роботи в умовах реального конфлікту інтересів особою, яка не мала права приймати щодо неї рішення, без вирішення питання про можливість застосування інших способів врегулювання конфлікту інтересів, не пов`язаних зі звільненням, що призвело до порушення її трудових прав. Тому оскаржуваний наказ відповідача про звільнення позивача від 15 січня 2018 року підлягає скасуванню, з поновленням позивача на роботі.

Також, встановивши факт незаконності звільнення позивача, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 січня 2018 року по день ухвалення рішення судом, та правильно визначив його розмір із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Аргументи касаційної скарги ДЗ «ССС «Гірське повітря» про те, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що дії відповідача щодо видачі наказу про звільнення від 15 січня 2018 року № 4-к не суперечать нормам законодавства та є самостійним обраним шляхом вирішення питання позбавлення приватного інтересу головного лікаря на підставі частини другої статті 29 Закону України «Про запобігання корупції», Верховний Суд відхиляє, оскільки системний аналіз положень Конституції України і КЗпП України щодо державних гарантій у реалізації права на працю кожної працездатної особи та положень КЗпП України і Закону України «Про запобігання корупції» щодо запобігання конфлікту інтересів та обмеження спільної роботи, перебування у прямому підпорядкуванні близьких осіб і членів сім`ї, враховуючи передбачені способи врегулювання конфлікту інтересів, дає підстави для висновку, що розірвання трудового договору у разі виникнення конфлікту інтересів між особою, уповноваженою на виконання функцій держави, та працівником як більш слабкою стороною у трудових правовідносинах у порівнянні з адміністрацією, є крайнім заходом врегулювання конфлікту інтересів і його застосування можливе лише у разі, якщо неможливо врегулювати конфлікт інтересів у інший спосіб.

Доводи касаційної скарги ДЗ «ССС «Гірське повітря» про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки посадовій інструкції медичної сестри ДЗ «ССС «Гірське повітря», аналіз змісту якої свідчить про те, що позивач працювала під прямим підпорядкуванням свого чоловіка, як головного лікаря цього державного закладу, є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до посадової інструкції сестри медичної, що наявна в матеріалах справи (а. с.7-8, т. 1), позивач працювала під безпосереднім керівництвом завідувача медичною частиною, старшої медсестри, чергового лікар, в безпосередньому підпорядкуванні завідуючого відділенням, старшої медсестри, лікаря відділення. В своїй роботі щоденно співпрацювала з лікарями санаторію, завідувачем відділення та заступником головного лікаря по лікувальній роботі. Таким чином, позивач, виконуючи обов`язки медичної сестри, не перебувала прямому підпорядкуванні керівника ДЗ «ССС «Гірське повітря» ОСОБА_4 .

Проте, як правильно встановив, апеляційний суд, керівник ДЗ «ССС «Гірське повітря» ОСОБА_4 був наділений повноваженнями щодо видання розпорядчих актів (управлінських рішень), які стосувалися позивача, зокрема щодо заохочення, преміювання, звільнення з роботи позивача тощо. Отже, мав місце конфлікт інтересів як реальний (у разі прийняття ОСОБА_4 управлінських рішень щодо роботи ОСОБА_1 ) та потенційний (при наявності можливості прийняття ОСОБА_4 управлінських рішень щодо роботи ОСОБА_1 ).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що апеляційний суд помилково взяв за основу для розрахунку розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу її доходи за вересень та жовтень 2017 року, Верховний Суд відхиляє, оскільки згідно з довідками ДЗ «ССС «Гірське повітря» про доходи позивача та табелів використання робочого часу, які наявні в матеріалах справи, останні два повні місяці, що передували звільненню позивача, нарахування за які відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 можуть бути застосовані для обчислення середнього заробітку є саме жовтень та листопад 2017 року.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо недостовірності довідок ДЗ «ССС «Гірське повітря» про доходи позивача за вересень та жовтень 2017 року, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що суд апеляційної інстанції допустив арифметичну помилку у оскаржуваному судовому рішенні та визначив, що за вересень та жовтень 2017 року позивач отримала дохід у розмірі 3 914,95 грн, замість правильного 3 959,95 грн, що потягло за собою подальший помилковий розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Верховний Суд вважає обґрунтованими, але вони не є підставою для скасування правильної по суті та законної оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Разом з тим, Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що вона відповідно до статті 269 ЦПК України має право на звернення до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про виправлення вказаної арифметичної помилки у постанові від 30 квітня 2020 року.

Посилання у касаційних скаргах ДЗ «ССС «Гірське повітря» та ОСОБА_4 на те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 569/858/18; від 02 серпня 2018 року у справі № 523/18850/14-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц, є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявниками постановах Верховного Суду та оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду встановлено різні фактичні обставини справи.

Інші наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки апеляційного суду, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення та зводяться до незгоди заявників з цим судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик