Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 2-2656/2006

провадження №61-8981св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання»,

представник позивача - Шеремета Роман Борисович,

відповідач - ОСОБА_1,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Міністерство інфраструктури України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» - Шеремети Романа Борисовича на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2006 року відкрите акціонерне товариство «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» (далі - ВАТ «Бердянський завод ПТО»), правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» (далі - ПрАТ «Бердянський завод ПТО»), звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про виділ у натурі нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, визнання права власності на цілий об`єкт нерухомості.

Позовна заява мотивована тим, що товариству на праві власності належить комплекс будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , що включає: основну цегляну будівлю «А» - 14,02 кв. м, прибудову дерев`яну «а» - 8,4 кв. м, прибудову цегляну «а?» - 9,6 кв. м, прибудову цегляну «а?» - 23,9 кв. м, прибудову цегляну «а4» - 4,8 кв. м, прибудову цегляну «а3» - 20 кв. м, приямок до «А», основну цегляну будівлю «А1» - 154,7 кв. м, основну цегляну будівлю «А2» - 63,8 кв. м, основну цегляну двоповерхову будівлю «Б» - 1 191,6 кв. м, прибудову цегляну «б» - 25,6 кв. м, ґанок цегляний до «Б», сходи металеві до «Б», основну цегляну будівлю «В» - 194,5 кв. м, прибудову цегляну «в1» - 4,9 кв. м, основну триповерхову цегляну будівлю «В1» - 898,2 кв. м, прибудову цегляну «в» - 16,4 кв. м, основну цегляну будівлю «В2» - 301,4 кв. м, основну двоповерхову цегляну будівлю «Г» - 298,2 кв. м, сходи металеві до «Г», основну двоповерхову цегляну будівлю «Д» - 626,6 кв. м, сходи металеві до «Д», основну цегляну будівлю «Д1» - 193,9 кв. м, основну цегляну будівлю «Д2» - 43,9 кв. м, прибудову цегляну «д» - 10,7 кв. м, основну цегляну будівлю «д1» - 2,5 кв. м, основну цегляну будівлю «Д3» - 204,4 кв. м, прибудову цегляну «д4» - 5,5 кв. м, прибудову цегляну «д3» - 7,0 кв. м, прибудову цегляну «д2» - 6,5 кв. м, основну цегляну будівлю «Е» - 359,4 кв. м, сходи металеві до «Е», основну цегляну будівлю «Ж» - 62,6 кв. м, основну дерев`яну будівлю «З» - 316,5 кв. м, прибудову металеву «з» - 7,2 кв. м, прибудову цегляну «з1» - 5,5 кв. м, основну цегляну будівлю «З1» - 43,8 кв. м, тамбур металевий «з2» - 3,4 кв. м, сходи металеві до «З1», основну цегляну будівлю «К» - 588,6 кв. м, прибудову цегляну «к» - 47,4 кв. м, сходи металеві до «К», основну цегляну будівлю «К1» - 36,8 кв. м, основну цегляну будівлю «Л» - 191,7 кв. м, основну цегляну будівлю «Л1» - 711,6 кв. м, сходи металеві до «Л1», основну цегляну будівлю «Л2» - 43,7 кв. м, основну цегляну будівлю «Л3» - 254 кв. м, основну цегляну будівлю «Л4» - 106,1 кв. м, сходи металеві до «Л4», основну цегляну будівлю «М» - 82 кв. м, основну цегляну будівлю «М1» - 21.3 кв. м, прибудову цегляну «м» - 3,5 кв. м, основну цегляну будівлю «М2» - 19,8 кв. м, основну цегляну будівлю «Н» - 75,4 кв. м, основну цегляну будівлю «О» - 56,6 кв. м, ґанок цегляний до «О», основну двоповерхову цегляну будівлю «П» - 681,7 кв. м, прибудову цегляну «п» - 2,5 кв. м, прибудову цегляну «п1» - 14,7 кв. м, двоє сходів металевих до «П», основну цегляну будівлю «Р» - 80,4 кв. м, основну шлакоблокову будівлю «Р1» - 60,3 кв. м, основну будівлю з цегли та ракушняку «Р2» - 93,7 кв. м, ґанок цегляний до «Р2», основну цегляну будівлю «С» - 201 кв. м, щитову цегляну «Т» - 97,3 кв. м, навіс «У», навіс «У1», альтанку дерев`яну «К3» - 8,6 кв. м, компресорну цегляну «Ф1» - 7,1 кв. м, сарай металевий «Ф» - 15,1 кв. м, сарай металевий «X» - 35,6 кв. м, навіс «Ц» - 77,7 кв. м, навіс «М3» - 23,2 кв. м, іспитову цегляну «Ф2» - 8,8 кв. м, навіс «Ч» - 12,4 кв. м, термічну цегляну «Щ2» - 6,0 кв. м, термічну цегляну «Щ3» - 9,4 кв. м, навіс «Щ» - 57,1 кв. м, склад цегляний «Ш» - 90,4 кв. м, навіс «Э» - 17,0 кв. м, склад кисню цегляний «Ю» - 50,0 кв. м, навіс «С2» - 16,4 кв. м, склад цегляний «Ю2» - 7,9 кв. м, склад цегляний «Н1» - 9,7 кв. м, навіс «С1» - 17,2 кв. м, склад цегляний «Я1» - 9,2 кв. м, сарай цегляний «Г2» - 84,0 кв. м, сарай цегляний «Ю1» - 4,6 кв. м, іспитова цегляна «П2» - 28,8 кв. м, щитова цегляна «О2» - 29,0 кв. м, майстерня цегляна «З2» - 38,3 кв. м, вбиральня цегляна «К2», мазутна цегляна «И» - 207,0 кв. м, склад цегляний «Б1» - 38,7 кв. м, склад цегляний «Г1» - 10,9 кв. м, склад цегляний «Е1» - 17,9 кв. м, сарай цегляний «И1» - 5,9 кв. м, насосна цегляна «Ж1» - 8,2 кв. м, насосна цегляна «З1» - 23,3 кв. м, насосна цегляна «Т1» - 6,7 кв. м, навіс «О1», ворота металеві № 1, паркани цегляні № 2 та № 3, паркан бетонний № 4, кранова площадка з залізобетонних опор № 5, світова опора залізобетонна № 6, каналізаційні люки металеві № 7, огорожа залізобетонна № 8, ємність для пального № 9, залізобетонні опори № 10, бордюр залізобетонний № 11, відстойники залізобетонні № 12 та № 13, градирня залізобетонна № 14, огорожа металева № 15, залізнична колія № 16, площадка залізобетонна № 17, замощення з бетонних плит І та II, замощення асфальтове III, сходи металеві до «И» № 18, ворота металеві № 19.

21 січня 2002 року між товариством і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 1/600 частки комплексу будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_2 . У рахунок вказаної частки ОСОБА_1 перейшло у власність приміщення № 1 площею 24,3 кв. м з основної будівлі «Д3».

На підставі рішення Бердянської міської ради було проведення виділення частини комплексу будівель та споруд, що належить ОСОБА_1 , у цілий об`єкт нерухомості з присвоєнням окремої адреси: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного ВАТ «Бердянський завод ПТО» просило суд здійснити поділ нерухомого майна, виділивши йому у натурі 599/600 часток комплексу будівель та споруд по АДРЕСА_2 у цілий об`єкт нерухомості, припинивши право спільної часткової власності із ОСОБА_1 , та визнати за ним право власності на цілий комплекс будівель і споруд, що складається з указаних приміщень, окрім відчуженої частки.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2006 року у складі судді Крамаренко А. І. позов ВАТ «Бердянський завод ПТО» задоволено.

Виділено ВАТ «Бердянський завод ПТО» у натурі в рахунок 599/600 часток комплексу будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та визнано право власності на: основну цегляну будівлю «А» -14,02 кв. м; прибудову дерев`яну «а» - 8,4 кв. м; прибудову цегляну «а?» - 9,6 кв. м; прибудову цегляну «а?» - 23,9 кв. м; прибудову цегляну «а4» - 4,8 кв. м; прибудову цегляну «а3» - 20 кв. м; приямок до «А»; основну цегляну будівлю «А1» - 154,7 кв. м; основну цегляну будівлю «А2» - 63,8 кв. м; основну цегляну двоповерхову будівлю «Б» - 1191,6 кв. м; прибудову цегляну «б» - 25,6 кв. м; ґанок цегляний до «Б»; сходи металеві до «Б»; основну цегляну будівлю «В» - 194,5 кв. м; прибудову цегляну «в1» - 4,9 кв. м; основну триповерхову цегляну будівлю «В1» - 898,2 кв. м; прибудову цегляну «в» - 16,4 кв. м; основну цегляну будівлю «В2» - 301,4 кв. м; основну двоповерхову цегляну будівлю «Г» - 298,2 кв. м; сходи металеві до «Г»; основну двоповерхову цегляну будівлю «Д» - 626,6 кв. м; сходи металеві до «Д»; основну цегляну будівлю «Д1» - 193,9 кв. м; основну цегляну будівлю «Д2» - 43,9 кв. м; прибудову цегляну «д» - 10,7 кв. м; основну цегляну будівлю «д1» - 2,5 кв. м; основну цегляну будівлю «Д3» - 204,4 кв. м; прибудову цегляну «д4» - 5,5 кв. м; прибудову цегляну «д3» - 7,0 кв. м; прибудову цегляну «д2» - 6,5 кв. м; основну цегляну будівлю «Е» - 359,4 кв. м; сходи металеві до «Е»; основну цегляну будівлю «Ж» - 62,6 кв. м; основну дерев`яну будівлю «З» - 316,5 кв. м, прибудову металеву «з»- 7,2 кв. м, прибудову цегляну «з1» - 5,5 кв. м, основну цегляну будівлю «З1» - 43,8 кв. м, тамбур металевий «з2» - 3,4 кв. м, сходи металеві до «З1»; основну цегляну будівлю «К» - 588,6 кв. м; прибудову цегляну «к» - 47,4 кв. м; сходи металеві до «К»; основну цегляну будівлю «К1» - 36,8 кв. м; основну цегляну будівлю «Л» - 191,7 кв. м; основну цегляну будівлю «Л1» - 711,6 кв. м; сходи металеві до «Л1»; основну цегляну будівлю «Л2» - 43,7 кв. м; основну цегляну будівлю «Л3» - 254 кв. м; основну цегляну будівлю «Л4» - 106,1 кв. м; сходи металеві до «Л4»; основну цегляну будівлю «М» - 82 кв. м; основну цегляну будівлю «М1» - 21,3 кв. м; прибудову цегляну «м» - 3,5 кв. м; основну цегляну будівлю «М2» - 19,8 кв. м; основну цегляну будівлю «Н» -75,4 кв. м; основну цегляну будівлю «О» - 56,6 кв. м; ґанок цегляний до «О»; основну двоповерхову цегляну будівлю «П» - 681,7 кв. м; прибудову цегляну «п» - 2,5 кв. м; прибудову цегляну «п1» - 14,7 кв. м; двоє сходів металевих до «П»; основну цегляну будівлю «Р» - 80,4 кв. м; основну шлакоблокову будівлю «Р1» - 60,3 кв. м; основну будівлю з цегли та ракушняку «Р2» - 93,7 кв. м; ґанок цегляний до «Р2»; основну цегляну будівлю «С» - 201 кв. м; щитову цегляну «Т» - 97,3 кв. м; навіс «У»; навіс «У1»; альтанку дерев`яну «К3» - 8,6 кв. м; компресорну цегляну «Ф1» - 7,1 кв. м; сарай металевий «Ф» - 15,1 кв. м; сарай металевий «X» - 35,6 кв. м; навіс «Ц» - 77,7 кв. м; навіс «М3» - 23,2 кв. м; іспитову цегляну «Ф2» - 8,8 кв. м; навіс «Ч» - 12,4 кв. м; термічну цегляну «Щ2» - 6,0 кв. м; термічну цегляну «Щ3» - 9,4 кв. м; навіс «Щ» - 57,1 кв. м; склад цегляний «Ш» - 90,4 кв. м; навіс «Э» - 17,0 кв. м; склад кисню цегляний «Ю» - 50,0 кв. м; навіс «С2» - 16,4 кв. м; склад цегляний «Ю2» - 7,9 кв. м; склад цегляний «Н1» - 9,7 кв. м; навіс «С1» - 17,2 кв. м; склад цегляний «Я1» - 9,2 кв. м; сарай цегляний «Г2» - 84,0 кв. м; сарай цегляний «Ю1» - 4,6 кв. м; іспитова цегляна «П2» -28,8 кв. м; щитова цегляна «О2» - 29,0 кв. м; майстерня цегляна «З2» - 38,3 кв. м; вбиральня цегляна «К2»; мазутна цегляна «И» - 207,0 кв. м; склад цегляний «Б1» - 38,7 кв. м; склад цегляний «Г1» - 10,9 кв. м; склад цегляний «Е1» - 17,9 кв. м; сарай цегляний «И1» - 5,9 кв. м; насосна цегляна «Ж1» - 8,2 кв. м; насосна цегляна «З1» - 23,3 кв. м; насосна цегляна «Т1» - 6,7 кв. м; навіс «О1»; ворота металеві № 1; паркани цегляні № 2 та № 3; паркан бетонний № 4; кранова площадка з залізобетонних опор № 5; світова опора залізобетонна № 6; каналізаційні люки металеві № 7; огорожа залізобетонна № 8; ємність для пального № 9; залізобетонні опори № 10; бордюр залізобетонний № 11; відстойники залізобетонні № 12 та № 13; градирня залізобетонна № 14; огорожа металева № 15; залізнична колія № 16; площадка залізобетонна № 17; замощення з бетонних плит І та II; замощення асфальтове III; сходи металеві до «И» № 18 та ворота металеві № 19.

Припинено право спільної часткової власності між ВАТ «Бердянський завод ПТО» і ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач визнає позов, крім того, позивач відповідно до наказу регіонального відділення по Запорізькій області Фонду державного майна України від 05 травня 2001 року є власником 599/600 часток комплексу будівель та споруд по АДРЕСА_2 , що є підставою для задоволення позову ВАТ «Бердянський завод ПТО».

Не погодившись із рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2006 року, Міністерство інфраструктури Україниподало апеляційну скарги на це судове рішення, вказуючи на те, що міністерство не брало участі у справі, однак суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки, оскільки судом було виділено в натурі залізничну колію № 16 та визнано права власності на неї за ВАТ «Бердянський завод ПТО», разом з тим, ця колія є державним майном, яке перебуває у віданні Міністерства інфраструктури України та знаходиться на балансі Бердянського морського порту.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 березня 2019 року Міністерству інфраструктури України поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2006 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргоюМіністерства інфраструктури України на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2006 року.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2019 року апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України задоволено.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2006 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ВАТ «Бердянський завод ПТО» відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «Бердянський завод ПТО» на користь Міністерства інфраструктури України судовий збір у розмірі 1 061,91 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року касаційну скаргу ПрАТ «Бердянський завод ПТО» задоволено частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2019 року та ухвали Запорізького апеляційного суду від 29 березня 2019 року і від 12 квітня 2019 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України задоволено частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2006 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ВАТ «Бердянський завод ПТО» до ОСОБА_1 про виділ у натурі нерухомого майна, що перебуває в спільній частковій власності, визнання права власності на цілий об`єкт нерухомості закрито.

Роз`яснено позивачу право на звернення з указаним позовом до господарського суду та про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позов у цій справі пред`явлено юридичною особою до фізичної особи, як власника нежитлової будівлі, яка відповідно до технічного паспорта є нежитловою будовою кафе-закусочною, тобто використовується чи може використовуватися для здійснення підприємницької діяльності. Крім того, позивачем у справі є юридична особа, яка звернулася до суду загальної юрисдикції із позовом про визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на її території і використовується у її господарській діяльності.

Отже, як за суб`єктним складом, так і виходячи зі змісту спірних правовідносин, спір між сторонами, якщо він і існував за доводами позивача, є спором двох суб`єктів господарювання щодо майна для здійснення господарської діяльності, а отже підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, що відповідно до пункту першого частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ПрАТ «Бердянський завод ПТО» - Шеремета Р. Б., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі 2-2656/2006, провадження № 61-13532св19, помилкове застосування до спірних правовідносин постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 559/2664/15-ц, провадження № 14-614цс19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо застосування редакції закону для визначення юрисдикції спору між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем у спорах про поділ та виділ частки майна у спільній частковій власності, яке виникло у 2006 році (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази, встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, безпідставно відхилив клопотання про закриття провадження та щодо поновлення строків на апеляційне оскарження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив Міністерству інфраструктури України строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанцій та відкрив провадження за його скаргою, оскільки останнє не навело достатніх мотивів і не надало належним доказів на підтвердження підстав для подання апеляційної скарги, залишивши поза увагою ту обставину, що в даному випадку права та інтереси міністерства не порушуються. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, оскільки предмет і підстави цього спору прямо не пов`язані зі здійсненням відповідачем підприємницької діяльності, оскільки будь-якої господарської діяльності між ПрАТ «Бердянський завод ПТО» і ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин не існувало, право власності на спірний об`єкт за відповідачем було зареєстровано як за фізичною особою.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2020 року Міністерством інфраструктури України подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом регіонального відділення Фонду державного майна по Запорізькій області від 05 травня 1994 року № 280 «Про перетворення державного підприємства Бердянського заводу підйомно-транспортного обладнання у відкрите акціонерне товариство» затверджено план приватизації цього заводу.

Відповідно до цього наказу у власність створеного на базі державного підприємства ВАТ «Бердянський завод ПТО» передано 42 найменування об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , яке складає загальний майновий комплекс, про що регіональним відділенням Фонду державного майна України у Запорізькій області складено Підтвердження права власності від 28 лютого 2001 року.

Пунктом 3.1 наказу Фонду державного майна України від 24 травня 2002 року № 906 «Про затвердження Порядку підтвердження права власності на нерухоме майно» надано підтвердження права власності на чотири об`єкта нерухомості, які передані у власність ВАТ «Бердянський завод ПТО» наказом регіонального відділення від 05 травня 1994 року № 280.

За договором купівлі-продажу від 21 січня 2002 року ВАТ «Бердянський завод ПТО»продало ОСОБА_1 1/600 частину комплексу будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , у рахунок якої відчужено приміщення № 1 площею 24,3 кв. м з основної будівлі «Д».

Рішенням Бердянської міської ради від 30 травня 2002 року № 19 приватному підприємцю ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку площею 0,0099 га з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 для реконструкції, розміщення та обслуговування кафе.

ОСОБА_1 здійснила реконструкцію вказаного приміщення № 1 з будівлі «Д» майнового комплексу, та рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради від 02 червня 2005 року № 337 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченої реконструкції нежитлових приміщень під кафе з прибудовою підсобних приміщень по АДРЕСА_1 .

У березні 2006 року ВАТ «Бердянський завод ПТО», правонаступником якого є ПрАТ «Бердянський завод ПТО», звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про виділ у натурі нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, визнання права власності на цілий об`єкт нерухомості.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2006 року позов ВАТ «Бердянський завод ПТО» задоволено та виділено товариству в натурі у рахунок 599/600 часток комплексу будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та визнано право власності на частину будівель цього комплексу.

Не погодившись із рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2006 року, Міністерство інфраструктури Україниподало апеляційну скарги на це судове рішення, вказуючи на те, що міністерство не брало участі у справі, однак суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки, оскільки судом було виділено в натурі залізничну колію № 16 та визнано права власності на неї за ВАТ «Бердянський завод ПТО», разом з тим, ця колія є державним майном, яке перебуває у віданні Міністерства інфраструктури України та знаходиться на балансі Бердянського морського порту.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України задоволено частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2006 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ВАТ «Бердянський завод ПТО» до ОСОБА_1 про виділ у натурі нерухомого майна, що перебуває в спільній частковій власності, визнання права власності на цілий об`єкт нерухомості закрито.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ПрАТ «Бердянський завод ПТО» - Шеремети Р. Б. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

У пункті 8 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення.

Як указує Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

У справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France), заява № 23805/94, § 36) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France, заява № 12964/87, § 28).

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, Міністерство інфраструктури України вказувало на те, що міністерство не брало участі у справі, однак суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки, оскільки судом було виділено в натурі залізничну колію № 16 та визнано права власності на неї за ВАТ «Бердянський завод ПТО», разом з тим, ця колія є державним майном, яке перебуває у віданні Міністерства інфраструктури України та знаходиться на балансі Бердянського морського порту.

Судом установлено, що залізнична колія проходить по території міста Бердянська по вул. Горького, та її частина довжиною 173 м, позначена як колія № 3, проходить через територію ВАТ «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання».

Міністерство інфраструктури України вказує, що балансоутримувачем колії № 3 з моменту її введення в експлуатацію у 1981 році і до 28 лютого 2001 року була Великотокмацька дистанція колії Придніпровської залізниці, а з указаної дати на виконання наказу Міністерства транспорту України від 16 лютого 2001року № 102 колія передана за актом прийому-передачі на баланс ДП «Бердянський морський торгівельний порт», яке входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Також Міністерство інфраструктури України зазначає, що колія № 3 є складовою єдиного майнового комплексу державного підприємства «Бердянський морський торгівельний порт» та забезпечує виробничу діяльність підприємства та єдиний технологічний процес перевалки вантажів, забезпечує комунікацію між земельними ділянками по АДРЕСА_3 (належні Міністерству інфраструктури України) через ділянку по АДРЕСА_2 (належну ВАТ «Бердянський завод ПТО»), що є необхідним для забезпечення господарської діяльності підприємства.

Вказані обставини спростовують доводи заявника, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та обов`язки Міністерства інфраструктури України.

Також безпідставними є доводи заявника про помилковість висновку суду про закриття провадження у справі з огляду на наступне.

Так, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із позовом до суду) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України (у редакції, чинній на момент звернення із позовом до суду) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 42 Конституції України визначено, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це ж право закріплене й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої, право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 1 ГК України цей кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Разом із цим учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями (статті 2, 3 ГК України).

Отже, фізична особа, яка виявила бажання реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Позов у цій справі пред`явлено юридичною особою до фізичної особи ОСОБА_1 , як власника нежитлової будівлі, яка за технічним паспортом є нежитловою будовою кафе-закусочною, тобто використовується, чи може використовуватися для здійснення підприємницької діяльності.

Крім того, позивачем у справі є юридична особа, яка звернулася до суду загальної юрисдикції про визнання за собою права власності на нерухоме майно, яке знаходитися на її території і використовується у її господарській діяльності.

Відтак, суд апеляційної інстанції, з урахуванням характеру спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, у тому числі, до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не може бути підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Вказане повністю узгоджується зі статтею 2 ГПК України, яка завданням господарського судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів не тільки юридичних осіб і держави, але й фізичних осіб.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 903/4564/18.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» - Шеремети Романа Борисовича залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович