Номер провадження: 22-ц/813/2520/20
Номер справи місцевого суду: 522/4501/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року, постановленого під головуванням судді Шенцевої О.П., -

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та поданий до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі за текстом ПАТ «Дельта Банк») про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилалася на те, що 18 червня 2008 року між нею і ТОВ «Український промисловий банк» був укладений кредитний договір № 395-013/ФКВІП-08 про надання кредитних коштів у розмірі 45 000,00 дол. США під 12,5% річних на строк до 10 червня 2033 року на придбання нерухомості. Згідно умов п. 2.4 кредитного договору повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менш як 150,00 дол. США по 20 число включно кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.

Також умовами кредитного договору передбачена сплата комісії за надання кредиту у післяопераційний час (п. 2.9), нарахування комісії за управління кредитом (п. 2.10), сплата комісії за видачу готівкових коштів (п. 2.11).

Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечується іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 441 641,00 грн. та порукою ОСОБА_2 (п. 3.1).

Згідно Додатку № 1 до кредитного договору, графік платежів розрахований тільки на два роки, тоді як кредит був виданий на 25 років, тобто до червня 2033 року. До того ж у кредитному договорі відсутні попередження про валютні ризики, але передбачені платежі, які позивач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Тому умови кредитного договору позивач вважає такими, що не узгоджуються з нормами Закону України «Про захист прав споживачів» і Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р., зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007р. за № 541/13808.

За викладених обставин ОСОБА_3 просила визнати недійсним кредитний договір № 395-013/ФКВІП-08 укладений з ТОВ «Український промисловий банк» 18 червня 2008 року, як такий, що укладений під впливом омани щодо істотних умов договору стосовно його ціни, порядку повернення кредиту та валютних ризиків.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.Визнаний кредитний договір № 395-013/ФКВІП-08, укладений 18.06.2008р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк» недійсним.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ПАТ «Дельта Банк» зазначало, що судом взято до уваги та фактично покладено в основу рішення, висновок експерта, який на думку апелянта не є допустимим та належним доказом у справі, оскільки вказаний експертний висновок був складений до подання позову, суд не призначав проведення експертизи та не перевіряв документи, які були надані експерту для дослідження.

Також, апелянт зазначав, що підписавши власноруч кредитний договір, позивач підтвердив факт ознайомлення з усіма умовами кредитного договору, отримання вказаної інформації та погодження з ними. Крім того, спірний правочин безпосередньо містить усю інформацію щодо кредитодавця, а також інші умови кредитування (суму кредиту, процентну ставку, нарахування інших платежів, порядок погашення кредиту та ін.) передбачені Законом.

Також, апелянт вважає, що нарахування комісійних витрат цілком обґрунтовано, оскільки будь-яких заборон щодо встановлення кредитним договором комісійних витрат позичальником Закони України «Про захист прав споживачів» на момент укладення спірного правочину не містив.

Відзиву до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року призначена у вказаній справі судова почеркознавча експертиза.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено новий склад колегії суддів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 січня 2019 року справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» прийнята до провадження (а.с. 144-145 т. 2).

У січні 2019 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а також розрахунок для сплати за проведення експертизи (а.с. 141-143 т. 2).

Копія клопотання експерта була вручена ОСОБА_1 у вказаній справі (а.с. 146 т. 2).

У вересні 2019 року справа була повернута із Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз з висновком експерта (а.с 185 т. 2).

Після повернення справа була призначена до розгляду для поновлення провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року поновлено провадження по справі та справа призначена до розгляду (а.с. 207-208 т. 2).

Сторони про розгляд справи на 25 листопада 2020 року, були сповіщені належним чином (а.с. 245, 247-248 т. 2, а.с. 1-7 т. 3).

Від ОСОБА_4 , яка є представником ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, з підстав того, що діють карантинні обмеження, вона перебуває на лікуванні, та не може забезпечити відеоконференцію (а.с. 8-13 т. 3).

Колегія суддів, вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, звертає увагу, що позивач по справі ОСОБА_1 , яка є професійним адвокатом, повідомлена про розгляд справи призначеної на 25.11.2020 року, клопотання про відкладання розгляду справи не заявляла, перебування справи за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» в суді апеляційної інстанції з червня 2017 року, неодноразове повідомлення учасників справи про час і місце судових засідань, при цьому за відкладенням розгляду справи, саме на підставі клопотань представника ОСОБА_1 вважає можливим розглядати справу за відсутністю учасників справи, повідомлених належним чином про судове засідання.

За наведених підстав, та з урахуванням того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про залишення клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, відкладання розгляду справи за клопотаннями представника ОСОБА_1 , вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Враховуючи, те, жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, а також приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (04 грудня 2020 року).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 18 червня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 395-013/ФКВІП-08, за умовами якого банк взяв на себе зобов`язання видати позивачу кредит у сумі 45 000,00 дол. США строком до 10 червня 2033 року (а.с. 14-20 т. 1).

ОСОБА_3 погодилася на отримання вказаного кредиту та зобов`язалася повернути вказаний кредит у строки визначені пунктом 1.3 кредитного договору та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,50 % на рік, що підтверджується підписом на кожному аркуші договору.

Повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менш як 150,00 дол. США по 20 число включно кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту (п. 2.4 кредитного договору).

Нараховані проценти сплачуються у валюті кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день сплати (для кредитів в іноземній валюті) (п. 2.7 кредитного договору).

Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечується іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 441 641,00 грн. та порукою ОСОБА_2 (п. 3.1 кредитного договору) (а.с.1-3 т.2).

Виконання умов забезпечення включає підписання договорів іпотеки і поруки, нотаріальне посвідчення договору іпотеки та страхування предмету іпотеки на весь період кредитування (п.п. 3.2, 3.4, пп. 3.4. 1 кредитного договору).

Додатком № 1 до кредитного договору є Графік платежів за договором, який одночасно є сукупною вартістю кредиту (а.с. 21-22 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі належної повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, а також не навів інформацію про умови кредитування і сукупну вартість кредиту у самому кредитному договорі та Додатку № 1 до нього, одночасно із чим нарахував комісію за невизначені послуги на власну користь, отже, зазначені дії відповідача є незаконними і такими, що ввели позивача в оману щодо істотних умов правочину.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієїі з сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

З матеріалів справи вбачається, що у п. 7.1. кредитного договору №395-013/ФКВІП-08 передбачено, що шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитуванням банку та отримання копії відповідного листа-повідомлення про умови кредитування банку, за якими надається цей кредит. А також підтверджує те, що уважно ознайомився зі змістом цього договору, всі умови цього договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має та зобов`язується їх дотримуватися та виконувати.

Отже, ОСОБА_1 , підписавши, власноручно, кредитний договір, підтвердила той факт, що вона отримала лист-повідомлення про умови кредитування, та вся інформація по вказаному договору їй відома та зрозуміла, вказані обставини, тягнуть за собою наслідки того, що доведення самою ОСОБА_3 обставини, щодо не підписання нею листа-Повідомлення, не є обґрунтованою підставою для визнання договору недійсним.

Також колегія суддів не погоджується з висновками, що кредитний договір №395-013/ФКВІП-08 не містить детального розпису сукупної вартості кредиту, як це передбачено законодавством про захист прав споживачів, оскільки на сторінці 2 додатку 1 вказано, що для кредитів, виданих на строк більше 2 років, витрати за кредитом в наступні роки розраховуються аналогічно першим двом рокам і будуть складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування. Сукупна вартість кредиту є орієнтовна, оскільки складається з урахуванням умов належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. Можливі відхилення від розрахованого графіку через штрафні санкції, перенесення платежів на іншу дату, зміну курсу валют та ін.

Також, колегія суддів вважає безпідставними посилання суду першої інстанції, у своєму рішенні, на висновок експертного економічного дослідження №80/с складеного експертом приватного підприємства «Ніка Консалт» Новоселовою В.В., оскільки висновок складено та надано з порушеннями, а питання, які досліджувалися експертом мають правовий характер і не можуть бути предметом експертного дослідження. Судом не перевірялися документи, які були надані експерту для дослідження, та не з`ясовувалося питання щодо відповідальності експерта.

Також, судом першої інстанції не враховано те, що спірний правочин був укладений 18 червня 2008 року, а отже абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ще не був доповнений положенням, яким забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Отже, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним в цілому.

Одночасно, колегія суддів, звертає увагу на те, що позивач у своєму позові посилається на недійсність договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит: комісії за надання кредиту у післяопераційний час (п. 2.9), нарахування комісії за управління кредитом (п. 2.10), сплата комісії за видачу готівкових коштів (п. 2.11).

Колегія суддів погоджується з вказаними доводами позивача, виходячи з наступного.

Так, положеннями ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Колегія суддів дійшла висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту.

А тому, колегія суддів, приходить до висновку про те, що умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, зазначені в пунктах 2.9, 2.10, 2.11 кредитного договору є недійсними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, постанові Верховного Суду у справі № 213/2478/16-ц від 28.11. 2018 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як роз`яснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину.

Згідно п.п. 1, 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з правовою природою спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених вимог.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійними умови кредитного договору № 395-013/ФКВІП-08, в частині пунктів 2.9, 2.10, 2.11, укладеного 18 червня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк