Постанова
Іменем України

25 листопада 2020 року
м. Київ

справа № 755/6184/19

провадження № 61-9534св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду

м. Києва від 10 грудня 2019 року у складі судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання права на додаткову жилу площу та стягнення вартості неотриманої жилої площі.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з серпня 1994 року він проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 21 грудня 2017 року № 940 його звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»).

Під час проходження служби, йому на сім`ю з трьох осіб (він, дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 ) надано в постійне користування двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Наказом Міністра оборони України від 16 червня 2016 року № 541 йому присвоєно військове звання «полковник юстиції», а тому, відповідно до статті 49 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) і пункту 27 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку та їх сімей, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 17 лютого 1981 року № 193, у нього виникло право на отримання додаткової жилої площі у розмірі 10 кв. м. Про наявність у нього зазначеного права та його порушення відповідачем, йому стало відомо зі змісту постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 757/10624/17-ц (провадження № 61-27413св18).

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

від 13 травня 2017 року № 240 виключено зі складу службових двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та передано зазначену квартиру у приватну власність.

Відповідно до наказу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 31 січня 2018 року № 25 його було виключено зі списків особового складу.

Посилаючись на те, що жилі приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження служби, і йому за час проходження служби було надано жиле приміщення, позивач просив відновити його порушене право на отримання додаткової житлої площі у розмірах, які встановлені чинним законодавством, шляхом визнання його права на додаткову жилу площу та стягнення з Міністерства оборони України на його користь вартості 10 кв. м ненаданої йому жилої площі у розмірі 440 510,00 грн.

Розраховуючи вартість ненаданої додаткової жилої площі, позивач виходив з наступного: 10 кв. м * 12 586,00 грн (А) * 1,75 (Б) * 2 (В) = 440 510,00 грн, де:
А вартість 1 кв. м опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві, затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2017 року

№ 291 (чинного на дату його звільнення з військової служби);

Б збільшення в 1,75 рази для міста Києва, відповідно до пункту 5 Порядку використання коштів передбачених у державному бюджеті для надання державної підтримки для будівництва (придбання) доступного житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2012 року № 193;

В збільшення граничної вартості у 2 рази для міста Києва, відповідно до пункту 8 Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року

№ 728 (в редакції, чинній на дату його звільнення з військової служби).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що протягом часу проходження військової служби на виконання гарантій, передбачених статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач був забезпечений жилим приміщення для постійного проживання, зокрема двокімнатною квартирою

АДРЕСА_1 , та у подальшому реалізував право на безоплатне отримання у власність зазначеного житла у порядку приватизації. Механізм визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей, що перебувають разом з ними на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення врегульовано Порядком визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 728, на який, зокрема, посилається позивач здійснюючи розрахунок ціни позову, відповідно до пункту 6 якого підставою для відмови у наданні військовослужбовцю та членам його сім`ї компенсації є їх зняття з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або виключення із списків громадян, що мають право на першочергове чи позачергове отримання жилих приміщень. Установивши, що ОСОБА_1 на час звернення з позовом до суду житловою комісією Міністерства оборони України знятий з квартирного обліку, і не перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для виплати йому грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Згідно з положеннями ЖК Української РСР та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, жилі приміщення надаються громадянам, як правило, у межах 13,65 кв. м жилої площі на одну людину. Право наймача або члена його сім`ї на додаткову жилу площу ураховується при наданні жилого приміщення, яке звільнилось в квартирі, в якій проживає два і більше наймача (стаття 54 ЖК Української РСР), а також при наданні іншого жилого приміщенні у зв`язку із виселенням, якщо наймач або його член сім`ї має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею (стаття 113 ЖК Української РСР). Крім того, указане право ураховується при визначенні розміру зайвої жилої площі для нарахування плати за користування жилим приміщенням (стаття 66 ЖК Української РСР). Обов`язкове надання громадянам жилої площі понад норми житла з урахуванням, передбаченого статтею 49 ЖК Української РСР права на додаткову жилу площу, у тому числі і громадянам, які мають право нею користуватися, не передбачено.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У червні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року і постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема те, що суди ухвалити судові рішення без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 757/10624/17-ц (щодо наявності права у військовослужбовців у званні «полковник» на додаткову жилу площу), а також відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо питання правильного застосування норм права у подібних правовідносинах (щодо можливості відшкодування вартості неотриманої додаткової жилої площі).

Касаційна скарга (у зміненій заявником редакції) обгрунтована посиланнями на те, що питання визначення вартості недоотриманої військовослужбовцем жилої площі не урегульовано чинним законодавством, з огляду на, що судам належало застосувати до спірних правовідносин закон, що регулює подібні за змістом відносини, а саме положення Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 728, як аналогію закону, для визначення вартості 10 кв. м ненаданої додаткової жилої площі, а не як нормативно-правовий акт, яким врегульовано порядок надання компенсації за належне жиле приміщення.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що нормами ЖК Української РСР не передбачено обов`язкове надання додаткової площі, тоді як згідно з пунктом 4 Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 02 вересня 2015 року № 728, визначено, що у разі використання військовослужбовцем та/або членами його сім`ї права на приватизацію раніше наданого жилого приміщення у неповному обсязі, загальна площа жилого приміщення, яка підлягає компенсації, зменшується на площу, яка була безоплатно передана з державного жилого фонду у приватну власність військовослужбовця та/або членів його сім`ї. У разі отримання військовослужбовцем з державного жилого фонду жилого приміщення для постійного проживання, яке не приватизовано ним та/або членами його сім`ї, і його подальшого перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та/або включені до списків осіб, що мають право на першочергове чи позачергове отримання жилих приміщень, загальна площа житла, яка підлягає компенсації, зменшується на загальну площу житла, що перебуває у користуванні військовослужбовця та членів його сім`ї.

Зазначив, що його позиція по суті спору узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 13 червня 2018 року у справі

№ 757/10624/17-ц, якими підтверджено право військовослужбовців у військовому званні «полковник» на додаткову жилу площу відповідно до пункту 27 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку та їх сімей, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 17 лютого 1981 року № 193, однак суди у порушення частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», необгрунтовано не застосували їх при вирішення спору.

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від Міністерства оборони України, у якому відповідач просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального права. Зазначив, що Міністерство оборони України вважає повністю реалізованим право позивача на безоплатне отримання житла, яке надається один раз протягом усього часу проходження служби, оскільки на підставі рапорту позивача від 15 грудня 2016 року та протоколу № 26 засідання житлової комісії Міністерства оборони України

від 02 вересня 2016 року позитивно вирішено питання про забезпечення та погодження розподілу жилої площі для постійного проживання шляхом виключення зі складу службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , полковнику юстиції ОСОБА_1 , право на зайняття якої, з числа службового житла, було попередньо надано йому та членам його сімї на підставі ордера від 21 жовтня 2014 року № 011395.

Зауважив, що на час вирішення справи питання соціального захисту, у тому числі забезпечення житлом військовослужбовців, урегульовано законодавством України, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року

№ 1081, Порядком визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення від 02 вересня 2015 року № 728 та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, чинної на дату звільнення позивач з військової служби у запас, що згідно з положеннями постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» унеможливлює застосування до спірних правовідносин Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку та їх сімей, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 17 лютого 1981 року № 193.

Правовідносини у даній справі не є подібними тим, що у справі

№ 757/10624/17-ц, предмет спору у якій стосувався визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконним рішення щодо відмови у виключенні житла зі складу службових жилих приміщень.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та витребувано справу з місцевого суду.

Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 17 серпня 2020 року.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з серпня 1994 року проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 21 грудня 2017 року № 940 його звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»).

На підставі розпорядження Солом`янської районної державної адміністрації

від 16 жовтня 2014 року № 673, 21 жовтня 2004 року ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , видано ордер № 011395 на право зайняття службового приміщення з двох кімнат жилою площею 35,30 кв. м у ізольованій квартирі АДРЕСА_2 .

Наказом Міністра оборони України від 16 червня 2016 року № 541 (по особовому складу) ОСОБА_1 присвоєно військове звання «полковник юстиції».

02 вересня 2016 року за наслідками розгляду рапорту полковника юстиції ОСОБА_1 від 15 грудня 2016 року, житлова комісія Міністерства оборони України та безпосередньо підпорядкованих структур (протокол № 26) вирішила клопотати перед Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та житловою комісією гарнізону міста Києва про забезпечення та погодження розподілу жилої площі для постійного проживання шляхом виключення зі складу службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , полковнику юстиції

ОСОБА_1 , у якій він проживає у складі сім`ї: донька ОСОБА_4 , 2011 року народження, син ОСОБА_5 , 2015 року народження, зі зняттям із квартирного обліку по житловій комісії Міністерства оборони України та безпосередньо підпорядкованих структур в гарнізоні міста Київ.

Згідно з витягом з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 травня 2017 року № 240 «Про надання житлової площі та інші квартирні питання», задоволено прохання Київського квартирно-експлуатаційного Управління Міністерства оборони України з питання виключення зі складу службових двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , у якій проживає ОСОБА_1 у складі сім`ї: він, донька ОСОБА_3 , син ОСОБА_6 .

Відповідно до витягу з наказу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (по стройовій частині)

від 31 січня 2018 року № 25 полковника юстиції ОСОБА_1 , звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 21 грудня

2017 року № 940 з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 31 січня 2018 року виключено зі списків особового складу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України та направлено для зарахування на військовий облік до Рівненського об`єднаного військового комісаріату Рівненської області.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції не звернули уваги, що ОСОБА_1 обгрунтовував позовні вимоги про поновлення його порушених прав у сфері житлових відносин, невиконанням державою гарантій щодо забезпечення його, як військовослужбовця та членів його родини, жилим приміщенням з урахуванням права у нього на отримання додаткової жилої площі у розмірі десяти квадратних метрів або відповідної грошової компенсації.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба належить до служби публічної.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження

№ 14-62цс20) Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімейі про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила

від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

Зважаючи на наведене, оскільки спір у даній справі стосується проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а саме, як вважає позивач, гарантувала право військовослужбовцям у військовому званні «полковник» на додаткову жилу площу у вигляді кімнати або у розмірі десяти квадратних метрів, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 414 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Ураховуючи наведене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 414 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачам, на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, у редакції, чинній на момент ухвалення даної постанови, права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статями 255, 256, 400, 402, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання права на додаткову жилу площу та стягнення вартості неотриманої жилої площі закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та, що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови, вони можуть звернутися до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак
Судді: І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко