№ 201/263/20
провадження 2/201/1437/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» про визнання кредитного договору частково недійсним і розірвання кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 січня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Алекскредит» про захист прав споживача фінансових послуг і визнання кредитного договору в частині недійсними і розірвання кредитного договору, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що між позивачем ТОВ «Алекскредит» було укладено договір банківського кредиту, позивач вважає, що кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем є таким, що не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить Цивільному кодексу України, його виконання ставить позивача в тяжке матеріальне становище, а тому повинен бути розірваним з огляду на наступне: позивачем оформлено заявку на отримання кредитних коштів через мережу Інтернет, при цьому варто вказати на те, що під час укладання кредитного договору ТОВ «Алекскредит» не повідомило позивача належним чином про реальну вартість та подорожчання кредиту, так само як і не ознайомило з іншими істотними умовами надання та обслуговування кредитів (права та обов`язки сторін, відповідальність за невиконання/неналежне виконання договору, порядок та черговість погашення кредиту тощо), що, між іншим, також підтверджується ненаданням навіть на адвокатський запит оспорюваного кредитного договору.

Оскільки ні графіку погашення кредиту, ні інших документів, в яких містилась би інформація про порядок та черговість зарахування коштів на погашення кредиту позивачу надано не було, про непропорційно велику суму компенсації їй стало відомо лише під час утримання телефонних дзвінків з вимогою про погашення суми кредиту.

За таких обставин, підстав стверджувати, що до вказаного часу, зокрема і з моменту укладення кредитного договору, позивач міг достеменно встановити, що розмір відсотків буде непропорційно великим, немає, оскільки розмір відсотків прив`язується до суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань.

Окрім того, якщо б позивач був належним чином проінформованим про те, що у разі невиконання зобов`язань сума відшкодування буде перевищувати початкову ціну кредиту, він не уклав би зазначений договір. Таким чином, позивач вважає, що умови кредитного договору щодо встановлення завищеної процентної ставки в день від суми кредиту є несправедливими, адже позивач вважав, що бере грошові кошти з процентною ставкою з розрахунку на місяць, а не на день.

На даний час, сума, яку належить відшкодувати для позивача є значною, та її виплата ставить його в скрутне матеріальне становище, в той час як ТОВ «Алекскредит» отримує вигоду від такого становища позивача. Незважаючи на сумлінність внесення позивачем коштів на погашення кредиту, непропорційно великий розмір пені робить процес погашення вкрай важким та довготривалим. При незначних доходах, виплата відшкодування є для позивача непомірним тягарем. З наведеного вбачається, що істотні обставини, якими позивач керувався під час укладення договору - змінились. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно лише певних умов.

Не отримавши відповіді, в тому числі і на звернення адвоката позивача, та втративши довіру до відповідача, як до фінансової установи, позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання спірного договору і з питанням захисту своїх прав та відновлення становища без порушення його прав та отримав відповідь з відмовою. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права як споживача послуг банку. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням визнання договору в частині не дійсним і розірвання договору. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Тому позивач просив визнати недійсним вказаний кредитний договір в зазначеній частині і розірвати цей договір, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Алекскредит» позовні вимоги не визнав, вважають, при укладанні вказаних позивачем договору порушень не допущено, позивач все сама вивчала і підписала свою згоду з умовами договору, зауважень при укладенні договору не було. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені і безпідставні, просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що, як стверджує позивач, між ОСОБА_1 і ТОВ «Алекскредит» було укладено договір банківського кредиту, цей кредитний договір є таким, що не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить Цивільному кодексу України, його виконання ставить позивача в тяжке матеріальне становище, а тому повинен бути розірваним з огляду на наступне: позивачем оформлено заявку на отримання кредитних коштів через мережу Інтернет, при цьому варто вказати на те, що під час укладання кредитного договору ТОВ «Алекскредит» не повідомило позивача належним чином про реальну вартість та подорожчання кредиту, так само як і не ознайомило з іншими істотними умовами надання та обслуговування кредитів. Оскільки ні графіку погашення кредиту, ні інших документів, в яких містилась би інформація про порядок та черговість зарахування коштів на погашення кредиту позивачу надано не було, про непропорційно велику суму компенсації їй стало відомо лише під час утримання телефонних дзвінків з вимогою про погашення суми кредиту.

За таких обставин, підстав стверджувати, що до вказаного часу, зокрема і з моменту укладення кредитного договору, позивач міг достеменно встановити, що розмір відсотків буде непропорційно великим, немає, оскільки розмір відсотків прив`язується до суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань.

Окрім того, як стверджує позивач, якщо б позивач був належним чином проінформованим про те, що у разі невиконання зобов`язань сума відшкодування буде перевищувати початкову ціну кредиту, він не уклав би зазначений договір. Таким чином, позивач вважає, що умови кредитного договору щодо встановлення завищеної процентної ставки в день від суми кредиту є несправедливими, адже позивач вважав, що бере грошові кошти з процентною ставкою з розрахунку на місяць, а не на день.

Згідно частини. 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Частина 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частина 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також передбачає, положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

На даний час, сума, яку належить відшкодувати для позивача є значною, та її виплата ставить його в скрутне матеріальне становище, в той час як ТОВ «Алекскредит» отримує вигоду від такого становища позивача. Незважаючи на сумлінність внесення позивачем коштів на погашення кредиту, непропорційно великий розмір пені робить процес погашення вкрай важким та довготривалим. При незначних доходах, виплата відшкодування є для позивача непомірним тягарем. Отже істотні обставини, якими позивач керувався під час укладення договору, на думку позивача, - змінились.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України - «зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим».

Статтею 652 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору».

Згідно із статтею 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Таким чином, не отримавши відповіді, в тому числі і на звернення адвоката позивача, та втративши довіру до відповідача, як до фінансової установи, позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання спірного договору і з питанням захисту своїх прав та відновлення становища без порушення його прав та отримав відповідь з відмовою. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права як споживача послуг банку. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням визнання договору в частині не дійсним і розірвання договору. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі га на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідає його внутрішній волі. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на

підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач безпідставно дійшов висновку, що укладання спірного договору було проведено з порушеннями, не відповідає загальним вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 639 ЦК України, п. 12. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що правочин може вчинятися в письмовій (електронній) формі, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний з використанням, в тому числі, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Згідно із п. 1.1 договору невід`ємною частиною цього Договору є «Правила надання кредиту ТОВ «Алекскредит», що розміщені на сайті кредитодавця https://alexcredit.ua/ (Правила). У п. 7.2. договору вказано, що уклавши цей Договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений з цим Договором та Правилами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись своїх обов`язків та виконувати їх.

Згідно з положеннями п. 2.8., 5.1, 5.2. Правил надання кредиту ТОВ «Алекскредит» визначено, що договір про надання кредиту укладається в електронній формі, а саме: на сайті кредитодавця згідно зі ст. 207, 639 Цивільного кодексу України та із застосуванням норм Закону України «Про електронну комерцію».

28 січня 2019 року ОСОБА_1 (позивач) на веб-сайті кредитора увійшовши в особистий кабінет оформила заявку про надання кредиту, шляхом обрання позичальником бажаних параметрів. У даному випадку позичальник

обрав суму кредиту - 7 000 грн. та строк повернення кредиту - 30 днів. Після чого підтвердив відсутність змін в наданій при реєстрації на веб-сайті кредитора інформації, а саме: ПІБ: ОСОБА_1 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реквізити паспорту: НОМЕР_1 , виданий Прилукским ГРО УМВД України в Чернігівській області, 17 січня 2002 року; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; номер телефону: НОМЕР_3 ; місце роботи: АТБ Маркет; займана посада: касир; дохід в місяць: 12 000 грн.; витрати в місяць: 4 000 грн.; фото з паспортом позичальника.

Після здійсненої перевірки та прийняття кредитором рішення про надання кредиту за вищевказаною заявкою, заявнику було направлено паспорт споживчого кредиту, посилання на Договір про надання кредиту № 1883960 від 28 січня 2019 року (оферта), що містить всі істотні умови договору та одноразовий ідентифікатор. Заявник ознайомився з Правилами, що знаходяться у вільному доступі на офіційному веб - сайті кредитора, з паспортом споживчого кредиту та офертою, погодившись з якими підписав паспорт споживчого кредиту, акцептував оферту та підписав Договір про надання кредиту № 1883960 від 28 січня 2019 року (договір) шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Примірник договору в електронному вигляді був направлений кредитодавцем на адресу електронної пошти позичальника.

У п. 7.5. договору сторони узгодили, що укладаючи цей договір, позичальник заявляє та гарантує кредитодавцю, що він: 7.5.1. усвідомлює та підтверджує, що умови договору та https://alexcredit.ua/umovi йому зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими; 7.5.2. під час укладання цього договору не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин. 7.5.3.надав інформацію, відомості та документи для укладення цього договору, які є достовірними і відповідають дійсності.

Із змісту наведених пунктів укладеного між сторонами договору, видно, що позичальник підтвердив втримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування. Позичальник стверджує у договорі, що укладаючи договір, він уже ознайомлений з Правилами надання кредиту ТОВ «Алекскредит». Тобто, до підписання договору позивачу була надана вся інформація про умови кредитування.

На підставі укладеного договору кредитодавець перерахував 28 січня 2019 року на картковий рахунок позичальника кредитні кошти (кредит) у розмірі 7 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до 27 лютого 2019 року.

Згідно з п. 2.1.4., 2.2.2. Договору позичальник може за згодою кредитодавця укласти з останнім податкову угоду про подовження строку повернення кредиту.

27 лютого 2019 року сторони уклали додаткову угоду, згідно умов якої позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним до 29 березня 2019 року (включно). Відповідно до обраних позичальником умов кредитування за договором діяли наступні умови: сума кредиту - 7 000 грн.; строк повернення кредиту - 29 березня 2019 року; з 28 січня 2019 року по 29 березня 2019 року - процентна ставка 1.36 %; пеня - 3%.

На підставі погоджених сторонами умов укладеного договору кредитодавцем було нараховано: проценти за користування кредитом з 28 січня 2019 року по 29 березня 2019 року у загальному розмірі 5 712 грн., пеня за договором нарахована у розмірі 3 500 грн. (з урахуванням обмежень, встановлених Законом України «Про споживче кредитування»).

29 березня 2019 року позичальник не виконав свої кредитні обов`язки, у зв`язку з чим 30 березня 2019 року за договором виникла заборгованість, яку позивач не погашає. В результаті чого відповідач здійснив заходи з примусового стягнення заборгованості. На підтвердження зазначеного надана постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Щодо визнання недійсними пункти договору, які встановлюють завищену процентну ставку, яка неправомірно нараховується за кожен день, а не на місяць, то вказані доводи є необгрунтованими та спростовуються умовами договору з наступних підстав. Процента ставка є фіксованою та не змінювалась протягом всього строку дії договору. Крім того, позивач не зазначає який саме пункт просить визнати незаконним та на якій саме підставі (з посиланням на відповідну норму закону).

Щодо начебто неповідомлення позивача про реальну вартість та подорожчання кредиту, так само як і не ознайомлення з іншими істотними умовами надання кредиту, то це спростовується документами, в яких в обов`язковому порядку зазначається кредитодавцем реальна річна процентна ставка, та які надаються позичальнику перед укладенням договору. До цих документів відноситься графік платежів, який знаходиться в оферті та після її акцептування - в договорі; паспорт споживчого кредиту, який надається позичальнику перед укладенням договору.

Таким чином, реальна річна процентна ставка міститься в абсолютно всіх договорах про надання кредиту Товариства та надається позичальнику в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Щодо сумлінності внесення коштів на погашення кредиту та непропорційно великий розмір пені, то зазначені доводи позовної заяви є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав. Відповідно до п. 5.3. договору передбачено, що у випадку прострочення строку зі сплати суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом, визначеного договором, Позичальник зобов 'язаний сплатити кредитодавцю пеню в розмірі 3 % від основної суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з першого дня прострочення та до повного виконання позичальником умов цього договору. Першим днем прострочення вважається наступний день після закінчення строку, визначеного п. 1.9. договору.

Згідно з п. 1, 7 ч. 2 ст. З Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон не поширюється на кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору, а також, якщо кредитний договір укладений на строк до одного місяця.

Оскільки за договором було надано кредит у розмірі 7 000 грн. на строк 60 днів, тому на правовідносини за даним договором поширюється саме дія Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до аб. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки штраф, пеня, нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Розмір пені нарахований за Договором в повному обсязі відповідає вимогами чинного законодавства України, оскільки становить суму 3 500 грн., що не перевищує половину суми, одержаної позичальником за договором. Крім того, позичальником за договором був здійснений лише один платіж з метою подовжити строк повернення кредиту. Після виникнення заборгованості будь-яких платежів позивачем здійснено не було, тому твердження позивача є надуманими та безпідставними.

Посилання позивача на те, що змінилися істотні обставини, якими позивач керувався при укладенні договору є необгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша чансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших .ладках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли наслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала :и укладенні договору.

Частинами першою, другою, четвертою статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або ж урваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту статті 652 ЦК України випливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, однак в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали би договору або уклали його на інших умовах.

Тобто розірвання договору через істотну зміну обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли залишення відповідного правочину в силі призведе до завдання шкоди стороні, яка значно перевищує витрати, необхідні для виконання договору на первісних умовах. При цьому можливість розірвання договору пов`язується безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, за істотної зміни обставин.

Звертаючись до Товариства із заявкою про надання кредиту, позивач усвідомлював можливі ризики, пов`язані з невиконанням своїх кредитних зобов`язань вчасно, що полягали у нарахуванні пені. Будь-якої шкоди, яка перевищує витрати необхідні для виконання договору відсутні, як і відсутні всі чотири умови, визначених частиною другою статті 652 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що позивач зобов`язаний був повідомити кредитора про свою неспроможність виконувати зобов`язання за договором, якщо така мала місце на час отримання кредиту.

Таким чином, будь-які істотні умови, на які посилається позивач не змінилися. Всі доводи зводяться до намагання позивача не виконувати взяті на себе кредитні зобов`язання за договором, з яким він був ознайомлений до його укладення. Перед укладенням оспорюваного договору позичальник був ознайомлений і з інформацією, надання якої перед укладення договору передбачено чинним законодавством України. Ознайомлення позичальника перед укладенням Договору з зазначеною вище інформацією підтверджується, зокрема підписаним паспортом споживчого кредиту, акцептованою офертою та підписаним договором.

Отже, правових підстав для розірвання кредитного договору з підстав, передбачених ст. 651, 652 ЦК України, відсутні, оскільки віджповідач, як сторона оспорюваного правочину, своєї згоди на розірвання кредитного договору не надавало, а позивач, як позичальник і боржник, порушив умови кредитного договору, неналежно його виконував, а згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 332/249/15-ц, у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 204/4503/15-ц та у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 608/1489/17-ц.

За приписами ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частинами 1, 2 та 3 ст. 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Сторонами погоджено, що за користування кредитом позичальник сплачує відсотки за фіксованою ставкою у відповідному розмірі.

Згідно з п. З ч. І ст. З ЦК України, однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в них актах прямо вказано про це. а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною /сторонами/.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України, закріплений принцип свободи договору. Як встановлено її положеннями, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 1048 ЦК України встановлює для сторін кредитного договору можливість визначення в кредитних договорах будь-яких додаткових/паралельних з процентами за користування кредитом або альтернативних процентам сум оплати за користування кредитом за умови погодження їх сторонами Кредитних договорів.

Вимоги до письмових доказів встановлені ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем не надано доказів неправомірності чи незаконності дій відповідача стосовно начебто порушень при укладанні спірного договору.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які позивач посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Позивачка вказує на нікчемність договору, обґрунтовуючи свою позицію тим, що договір містить несправедливі умови. Однак означені правові підстави зумовлюють визнання правочину недійсним, а не нікчемним.

Так, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачена інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього закону кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

Отже, згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і зазначала, що відповідачем нараховано сукупну суму неустойки за порушення зобов`язань, яка перевищує половину суми, одержаної у кредит. При цьому, не вказала у позові ані конкретного пункту договору, окремого положення, які на її думку є несправедливими.

Суд зазначає, що наведені позивачкою доводи стосуються виконання договору, а не його укладення. У той час як договір є нікчемним в силу закону або ж визнається судом недійсним на момент його укладення.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків позивачу було завдано ушкодження здоров`я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ТОВ «Алекскредит» про визнання кредитного договору частково недійсним і розірвання кредитного договору відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача фінансових послуг і визнання кредитного договору в частині недійсними і розірвання кредитного договору в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 99, 124, 129 Конституції України, ст. 6, 15, 16, 18, 22, 192, 203, 215, 216, 525, 526, 533, 626, 627, 638, 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 3, 9 Закону України «Про споживче кредитування», Умовами і правилами надання банківських послуг, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» про визнання кредитного договору частково недійсним і розірвання кредитного договору відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текс т рішення складено 07 грудня 2020 року.

Суддя -