Справа № 740/4027/20
Провадження № 2-о/740/117/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючої - судді Пантелієнко В.Г.

з участю секретаря Філоненко О.В.

заявника ОСОБА_1

з участю представника заявника - адвоката Луєнка Ю.В.

представника заінтересованої особи Іваненко С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ніжині справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернулася до суду із вимогами про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Свою заяву мотивує тим, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Збараж Збаразького району Тернопільської області, в дитинстві разом з батьками переїхала в с. Кольчугине Сімферопольського району Кримської oблacті, де навчалася у Кольчугинській середній школі з 01.09.1976 по 09.06.1984 та отримала неповну середню освіту. З 15.02.1990 по 31.07.1990 навчалась при Сімферопольському Будинку культури УВС на курсах машинопису. До 2000 року проживала разом з батьками, сестрою та братом у будинку батьків за АДРЕСА_1 .

Пiсля того, як у 1992 році помер батько, а сестра та брат створили власні сім`ї, її мати 03.08.2000 продала будинок за вищевказаною адресою та переїхала разом з нею до с. Гути Конотопського району Сумської області, де придбали будинок АДРЕСА_2 .

Під час переїзду з Криму були втрачені деякі її особисті речі та документи, серед яких атестат про неповну середню освіту та оригінал свiдоцтва про народження.

Пiсля смерті матері у 2007 році без документального оформлення вона продала будинок в с. Гути, та почала винаймати житло в м. Бровари, працюючи неофіційно в м. Києві.

У шлюбі нiколи не перебувала, дітей не має. За трудовим договором вона не працювала і трудової книжки не має.

У 2013 році вона, відвідуючи могилу батька в с. Кольчугине Сімферопольського району Автономної Республiки Крим, дорогою згубила в електропотязі сумку з особистими речами, серед яких був i паспорт громадянина колишнього СРСР з відміткою про прописку в с. Кольчугине Сімферопольського району.

02 жовтня 2019 року її сестра придбала квартиру АДРЕСА_3 , у якій надала згоду на її постійне проживання. У вказаній квартирі також проживає її племінниця з малолітньою дитиною. В даний час її сестра проживає разом з чоловіком в Ізраїлі.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала вимоги та пояснила, що вона отримувала паспорт громадянина колишнього СРСР, який видавався в с. Кольчугіне Сімферопольського району. Станом на серпень 1991 року вона проживала та була там зареєстрована. Даний паспорт у неї викрали у 2013 році, з цього приводу в поліцію вона не зверталася. У 2019 році почала займатися відновленням втраченого паспорта, однак їй в цьому було відмовлено. Востаннє була в Криму в 2013 році.

Представник заявника адвокат Луєнко Ю.В. в судовому засіданні підтримав вимоги. Просив суд встановити факт постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Представник заінтересованої особи Ніжинського міськрайонного відділу Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області Іваненко С.М. в судовому засіданні заперечувала задоволення заяви та пояснила, що надане заявником на підтвердження факту свідоцтво машинопису не ідентифіковано що до заявниці, крім того даний документ як і довідка про навчання в ОСОБА_2 середній школі не підтверджують проживання заявниці станом на 24.08.1991 року на території України, зокрема в с. Кольчугіно Сімферопольського району та не створює правових наслідків. У заявниці відсутнє підтвердження постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні показала, що їй відомо про те, що ОСОБА_1 проживала в Криму, а потім переїхала в с. Гути Конотопського району Сумської області. Після смерті її баби заявник продала будинок. Її часто возили в с. Кольчугине Сімферопольського району, де жила тітка - ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показала, що вона проживає в Ізраїлі. Її сестра, заявниця по справі, ОСОБА_1 втратила деякі особисті документи під час переїзду з с. Кольчугино в Сумську область у 2000 році. Пізніше, у 2013 році під час відвідин могили батька в Криму у сестри викрали паспорт старого зразка СРСР. Станом на 1991 рік особисто вона навчалася в м. Дніпро, а сестра в цей час була з батьками в с. Кольчугіно Сімферопольського району. Згодом мати з сестрою переїхали проживати ближче до неї в Сумську область. Сестра не займалася відновленням втрачених документів значний час, так як не мала матеріальної можливості.

Заслухавши заявника, її представника, представника заінтересованої особи, свідків та дослідивши і оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Збараж Збаразького району Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 14) виданим повторно 18.08.2000 року.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки Кольчугинської школи №1 від 15 серпня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01 вересня 1976 року по 09 червня 1984 року навчалася в Кольчугинській середній школі Сімферопольського району (а.с. 15).

Відповідно до свідоцтва Будинку культури УВС м.Сімферополь ОСОБА_1 в період з 15 лютого 1990 року по 31 липня 1990 року закінчила курси машинопису (а.с. 16).

Листом Ніжинського МВ УДМС України в Чернігівській області заявнику відмовлено у видачі паспорта громадянина України, через відсутність підтвердження її реєстрації з 1991 року на території України (а.с. 14).

Таким чином, досліджуючи надані заявником на підтвердження факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року документи, судом не встановлено безумовного підтвердження тих обставин, на які посилається заявник у поданій до суду заяві.

Крім того, ОСОБА_1 , стверджуючи, що її паспорт громадянина колишнього СРСР був втрачений, при цьому, не надала суду відповідних доказів про причини та підстави, які заважали їй досить значний час звернутися до органу УДМС з заявою про втрату даного паспорта та отримати новий.

Суд також зважає на ту обставину, що заявниця, як вона сама про те стверджує, до 2013 року користувалась паспортом СРСР, який підлягав заміні у 1991 році. Тобто протягом 22 років остання користувалась документом, який був недійсним на території України, при цьому вела звичайний активний спосіб життя: неофіційно працевлаштовувалась на різні роботи, вчиняла продаж будинку, що не є документально підтвердженим, подорожувала залізничним транспортом в Крим, оминаючи процедуру оформлення квитків по документу що засвідчує особу. Враховуючи, що такий спосіб життя припадає на найактивніші життєві роки заявниці, оскільки станом на 1991 рік останній було 22 роки, а на момент втрати паспорту СРСР (офіційно нічим не підтверджено) вона мала 44 роки, то на думку суду такі твердження є сумнівними.

Аналізуючи покази свідків, суд сприймає їх критично, зважаючи на те, що свідок ОСОБА_3 1997 року народження і є племінницею заявниці, однак в силу свого віку станом на серпень 1991 року не могла достеменно знати місце проживання заявниці. Свідок ОСОБА_4 , є рідною сестрою заявниці і станом на серпень 1991 року сама навчалася в м. Дніпро і з батьками в с. Кольчугіно не проживала.

Таким чином, обставини зазначені заявницею про її проживання до 2000 року, зокрема і станом на серпень 1991 року, на території Криму, тобто України, не доводяться жодним доказом.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 318 ЦПК України до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Правовідносини, які є предметом судового розгляду, врегульовані Законом України Про громадянство України № 2235-111 від 18.01.2001 року (зі змінами).

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України Про громадянство України і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України Про громадянство України № 2235-III від 18 січня 2001 року (із змінами та доповненнями) ( далі Закон) громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно ч.2 ст.3 Закону особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року.

Відповідно до Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006), на підтвердження встановлення належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, може подати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Таким чином, реалізація заявницею права на встановлення її належності до громадянства України залежить від встановлення судом факту її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, і даний факт має юридичне значення.

Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень , встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на відсутність належних, достовірних та достатніх доказів, які б засвідчили факт постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд вважає можливим відмовити у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 315, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання, на території України станом на 24.08.1991 року, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області.

Суддя В.Г. Пантелієнко