Ухвала

Іменем України

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 758/12975/18

провадження № 61-16694ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - державний виконавець Подільського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві) Харитоненко Катерини Вікторівни, треті особи: публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), товариство з обмеженою відповідальністю «Сейв Компані» (далі - ТОВ «Сейв Компані»), про визнання звіту про оцінку майна недійсним,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до державного виконавця Подільського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Харитоненко К. В., треті особи: ПАТ «Універсал Банк», ТОВ «Сейв Компані», в якому просив визнати звіт про оцінку майна від 28 березня 2018 року недійсним.

В обгрунтування позову зазначав, що 13 березня 2013 року Подільським РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 36960066 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 631 287 грн 81 коп. заборгованості за кредитним договором № 057-2008-324, 1 026 284 грн 65 коп. заборгованості за кредитним договором № 057-2008-325.

Зазначав, що у березні 2018 року отримав лист про оцінку вартості заставного майна у Подільському РВДВС ГТУЮ у м. Києві.

Відповідно до висновку про оцінку майна, здійсненого ТОВ «Сейв Компані» на замовлення Подільського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві, ринкова вартість нерухомого майна позивача, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , становить 16 359 00 грн без урахування податку на додану вартість.

Із таким звітом позивач не погоджується, вважає визначену вартість заставного майна заниженою, а звіт про оцінку майна від 28 березня 2018 року, здійснений ТОВ «Сейв Компані», недійсним, у звязку з чим звернувся до суду.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, провадження у справі № 758/12975/18 закрито з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Суди, закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , виходили з того, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, адже з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного суду, викладену в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16, свої права та інтереси ОСОБА_1 може захистити виключно шляхом подання відповідної скарги на рішення, дії та/чи бездіяльність держаного виконавця в порядку розділу VII ЦПК України.

У листопаді 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, здана до поштового відділення зв`язку 09 листопада 2020 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого частиною першою статті 390 ЦПК України.

У клопотанні, доданому до касаційної скарги, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на те, що копію постанови апеляційного суду отримав 09 жовтня 2020 року, в підтвердження чого надає копію накладної № 820, виданої відділенням Укрпошти, з відповідною відміткою про дату вручення судового рішення.

Частиною другою статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин, оскільки без своєчасного отримання копії оскаржуваного судового рішення заявник позбавлений можливості як визначення необхідності подання касаційної скарги, так і її мотивування, що є обов`язковим елементом касаційної скарги згідно з вимогами статті 392 ЦПК України, він підлягає поновленню.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що діями державного виконавця були порушені його права та інтереси, між сторонами існує спір щодо правомірності оцінки майна боржника у виконавчому провадженні та його подальшої передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, він звернувся в судовому порядку з позовом про визнання відповідного звіту суб`єкта оціночної діяльності недійсним, проте суди безпідставно закрили провадження у справі, обмеживши його в судовому захисті.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року необхідно відмовити з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені у статті 255 ЦПК України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Так, законодавець у частині першій статті 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон України «Про виконавче провадження», або Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, та іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 20 березня 2019 року в справі № 821/197/18/4440/16, 12 червня 2019 року в справі 308/12150/16-ц.

Статтею 20 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ, який набрав чинності 5 жовтня 2016 року) передбачено, що для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Статтею 57 Закону № 1404-VIII встановлено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна.

У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.

Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.

У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Якщо строк дійсності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію, повторна оцінка такого майна не проводиться.

Частиною першою статті 12 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - Закон № 2658-III) встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

За змістом статті 3 Закону № 2658-III оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження 18-18гс18) зроблено висновок, що звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. За змістом статей 12, 33 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює здійснення судового розгляду справ у спорах про визнання такого звіту недійсним.

Під час вирішення спорів суди мають враховувати саме правову позицію Великої Палати Верховного Суду в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, яке було предметом оцінки суб`єкта оціночної діяльності і таке право позивача відповідачем не оспорюється, тому заява ОСОБА_1 про визнання звіту про оцінку майна недійсним повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).

Отже, право на звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Як право на звернення зі скаргою в порядку цивільного судочинства, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним відділом державної виконавчої служби.

В пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

При цьому суди мають враховувати, що суб`єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини, від яких залежить подальше правильне вирішення спору, дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 , вважаючи дії державного виконавця Подільського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Харитоненко К. В., пов`язані з оцінкою реалізованого майна, незаконними, а саме: не погоджуючись зі звітом про оцінку майна від 28 березня 2018 року, складеним ТОВ «Сейв Компані», для належного захисту порушених на його думку прав та інтересів повинен був звертатися до Дарницького районного суду м. Києва як до суду, який розглянув справу про стягнення заборгованості за кредитними договорами по суті та видав виконавчий лист, із скаргою у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України, а не у порядку позовного провадження до суду за місцем виконання рішення суду.

Таким чином, із наведеного вище вбачається, що звертаючись до суду з позовом про визнання звіту про оцінку майна недійсним, позивач порушив правила предметної та територіальної юрисдикції, спосіб захисту прав, свобод або інтересів обрано ним не вірно та відсутній предмет спору в межах пред`явленого позову, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про закриття провадження у даній справі з одночасним роз`ясненням позивачу права на звернення до суду, встановленого законом, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним ОСОБА_1 у апеляційний скарзі, які обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвал, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених частиною четвертої статті 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 390, частинами четвертою, п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Харитоненко Катерини Вікторівни, треті особи: публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Сейв Компані», про визнання звіту про оцінку майна недійсним відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов