Справа №463/3863/20
Провадження №2/463/987/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Жовніра Г.Б.

з участю секретаря судового засідання - Фурик Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики у сумі 21 000,00 доларів США, що станом на дату подання позову у гривневому еквіваленті складає 568 711,50 гривень, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що станом на дату подання позову у гривневому еквіваленті складає 58 069,65 гривень, а також 3% річних від суми заборгованості за весь час прострочення у сумі 1 192,68 доларів США, що станом на дату подання позову у гривневому еквіваленті складає 32 299,56 гривні. Понесені судові витрати просить покласти на відповідача.

Позов мотивує тим, що 03.06.2017 між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач позичив у нього грошові кошти в сумі 21 тис. доларів США та зобов`язався їх повернути в строк до 01.06.2018. Договір був укладений в письмовій формі, що підтверджується власноручно складеною відповідачем розпискою. Однак свої зобов`язання за договором позики відповідач не виконав, у визначений договором строк грошові кошти не повернув, а тому вважає, що його порушене майнове право підлягає захисту судом шляхом стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики. Крім цього, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому у відповідності до положень ст.625 ЦК України він має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за увесь період прострочення такого зобов`язання. Тому просить позов задоволити, також стягнути із відповідача понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою судді від 05.06.2020 цивільну позовну заяву прийнято до розгляду судом, відкрито провадження у справі, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 16.10.2020 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 05.11.2020 частково задоволено заяву позивача, в забезпечення позовних вимог накладено арешт на ј частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 28.02.1996 № НОМЕР_1 , грошові кошти, що знаходяться на рахунках ОСОБА_2 у банківських або в інших кредитно-фінансових установах на території України в межах суми заявлених позовних вимог в розмірі 659080,71 грн.

В судове засідання належним чином повідомлений позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача. Крім цього, ним надано суду додаткові письмові пояснення до позову, якими вказав на ряд обставин, що свідчить про недобросовісність дій як відповідача, так і його дружини ОСОБА_3 , які спрямовані на уникнення від виконання взятого на себе зобов`язання. Так вказав, що отримуючи грошові кошти в позику відповідач передав позивачу документи на земельну ділянку, однак в подальшому звернути стягнення на цю ділянку не має можливості через неоформлення відповідачем усіх документів про право власності на неї. Також він кошти брав у позику в інтересах сім`ї, з відома другого із подружжя, однак третя особа не вживає жодних заходів щодо погашення боргу. Сам відповідач переховується за кордоном маючи відповідальність по невиконанню грошових зобов`язань не тільки перед позивачем, а й перед іншими особами. А тому просить позов задоволити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, у встановленому процесуальним законодавством порядку повідомлявся про розгляд справи належним чином за зареєстрованим місцем проживання, причин своєї неявки суду не повідомив. А тому, у відповідності до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, у відсутності відповідача, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, постановивши заочне рішення.

Третя особа в підготовчому засіданні у вирішенні спору поклалася на розсуд суду, в судове засідання повторно не з`явилася, про розгляд справи була належно повідомлена, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з оглянутої в судовому засіданні розписки від 03.06.2017 вбачається, що ОСОБА_2 , в присутності свідків, отримав у борг грошові кошти в сумі 21 тис. доларів США та зобов`язався повернути позичені кошти ОСОБА_1 в строк до 01.06.2018.

Враховуючи наведене, така розписка є доказом укладення між сторонами саме договору позики.

При цьому, оскільки як на самій розписці, так і в матеріалах цивільної справи відсутні докази про виконання боржником взятого на себе грошового зобов`язання, і відповідачем вказані обставини у встановлено порядку не спростовано, а тому слід прийти до переконання що на даний час відповідач взяті на себе зобов`язання за умовами договору позики не виконав, позику за цим договором не повернув, а тому позивач вправі відновити своє порушене майнове право шляхом стягнення заборгованості за цим договором.

В той же час суд звертає увагу на ту обставину, що предметом договору позики є грошові кошти виражені у іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналізуючи наведені правові норми у своїй постанові від 23.10.2019, справа № 723/304/16-ц, провадження № 14-360цс19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

В той же час констатувала, що у чинному законодавстві відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

А тому прийшла до висновку, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

За таких обставин, оскільки сторонами договору позики було визначено обов`язок позичальника повернути суму позики у іноземній валюті, тобто в тій самій, в якій ним було отримано позику, і чинне законодавство України не містить заборони щодо укладення, виконання таких правочинів, тому слід стягнути з відповідача на користь позивача суму позики у іноземній валюті, а саме в розмірі 21 000 доларів США.

При цьому, оскільки сам позивач просить стягнути вказані грошові кошти із визначенням гривневого еквіваленту, тому слід такий визначити на момент розгляду справи, однак, виконання такого грошового зобов`язання повинно відбуватися у валюті, у якій було укладено правочин.

Крім цього, суд враховує, що дійсно згідно умов договору позики, відповідач зобов`язаний був виконати взяте на себе грошове зобов`язання не пізніше 01.06.2018.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

За таких обставин, оскільки відповідачем у визначений договором позики не було виконано взяте на себе грошове зобов`язання, доказів його виконання не надано суду і на час розгляду цивільної справи, тому суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, як компенсації від боржника за несвоєчасність виконання грошового зобов`язання.

Оскільки на момент звернення позивача до суду із позовом строк прострочення виконання зобов`язання становив 691 день, тому за період з 02.06.2018 по 22.04.2020 на користь позивача із відповідача підлягає стягненню в порядку ст.625 ЦК України 3% річних в сумі 1 192,68 доларів США.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні (20 лютого 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 638/10417/15-ц, провадження № 61-21851св18 (ЄДРСРУ № 80223858).

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 288, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в якості заборгованості за договором позики від 03 червня 2017 року в розмірі 21 000 доларів США, три проценти річних в розмірі 1 192,68 доларів США, а всього в розмірі 22192,68 доларів США (двадцять дві тисячі сто дев`яноста два долари США шістдесят вісім центів), що станом на день розгляду справи у гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу Національного Банку України станом на 24.11.2020 (28.3694 гривень за 1 долар США) становить 629593 гривень 02 копійки).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені відповідачем судові витрати, а саме витрати на оплатусудового збору в сумі 6 590,81 гривень та витрати на правничу допомогу у сумі 21 000,00 гривень, а всього в сумі 27590 (двадцять сім тисяч п`ятсот дев`яносто) гривень 81 (вісімдесят одну) копійку.

Повний текст рішення складено та підписано 04 грудня 2020 року.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених цим кодексом не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга позивачем протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Третя особа: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .

Суддя Г.Б. Жовнір