КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/19921/19

02 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Омельчука Сергія Леонідовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Колесника О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відібрання дитини,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відібрання дитини, в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_1 ; відібрати малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька, ОСОБА_2 та передати його матері дитини ОСОБА_1 ; допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини від батька і передання її матері; стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 29 червня 2012 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 789. Від спільного шлюбу, у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Під час шлюбу, позивач, відповідач, їх син та батьки відповідача, проживали у належній відповідачу та його батькам квартирі АДРЕСА_1 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач вимушена була разом із сином змінити місце проживання. Проте, дійти згоди з відповідачем щодо місяця проживання дитини позивачці не вдалося. Відповідач, шляхом обману, погроз та інших методів, забрав дитину у матері; із навчального закладу та жодного разу добровільно не повертав. Звернення позивача до Служби у справах дітей з метою вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини також не дало жодного результату, оскільки відповідач ігнорує та не виконує будь-які вимоги Служби у справах дітей. У зв`язку із зазначеним, всупереч волі позивача, їхній спільний син на даний час проживає з батьком.

Стверджувала, що відповідач ніколи не займався і не займається на даний час вихованням дитини. Весь цей час вихованням та доглядом за дитиною займаються батьки відповідача.

Також зазначала, що відповідач характеризується з негативної сторони. Він не має постійного місця роботи (доходу), неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. Вважає, що проживаючи із батьком, дитина буде позбавлена можливості належного виховання, розвитку та утримання.

Вказувала на те, що вона як мама дитини, зможе дати дитині своє материнське тепло та любов, належне виховання та турботу. Вона має постійне місце роботи, хорошу характеристику з місця роботи та стабільний дохід.

Посилаючись на наведене, позивачка просила задовольнити її позов.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд необ'єктивно та односторонньо дослідив докази у справі, не надав їм належної правової оцінки. Так, в характеристиці учня зазначено, що дитина навчається не в повну міру своїх можливостей, потребує допомоги з боку вчителя і батьків. Зазначене беззаперечно свідчить про те, що батько не займається навчанням/вихованням з дитиною. Суд не врахував характеристику позивачки з місця роботи. При цьому, суд безпідставно визнав належним доказом характеристику відповідача, яка ніби то надана його сусідкою. Також вважає, що суд незаконно та безпідставно визнав належним доказом висновок Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-12213/03 від 27 грудня 2019 року, не звернувши увагу на те, що він є необґрунтованим.

Вказував на те, що оскаржуване судове рішення суперечить ч. 1 ст. 3 Конвенції Про права дитини, ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними. Заявлені позивачем позовні вимоги суперечать інтересам дитини, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.06.2012 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №789 (а.с. 65).

Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 64).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.03.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Даним рішенням суду встановлено, що сторони тривалий час проживають окремо (а.с. 62).

Актом обстеження умов проживання від 09.07.2019 року проведено обстеження умов проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира з усіма комунальними зручностями, санітарно-гігієнічний стан дотримано. У дитини окрема кімната, ліжко, стіл для навчання, шафа, куточок відпочинку. Квартира облаштована належними меблями та технікою. Для дитини створені належні умови. За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації: дитина ОСОБА_3 , батько дитини ОСОБА_2 , бабуся та дідусь - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Традиції та стосунки сім`ї дружні, взаєморозуміючі та люблячі. Для дитини створено належні умови для виховання, розвитку, навчання та відпочинку (а.с. 40).

Відповідно до характеристики учня 1 "В" класу гімназії № 267 м. Києва ОСОБА_3 навчається в гімназії з 1 вересня 2019 року. Хлопчик має середній рівень навчальних досягнень, надає перевагу предметам математичного змісту. Навчається не в повну міру своїх можливостей, потребує допомоги з боку вчителя і батьків. Учень вихований, спокійний, врівноважений, має друзів у класі. Вихованням ОСОБА_3 займаються батько та бабуся. Вони щоденно приводять та забирають дитину зі школи, відвідують батьківські збори, виховні заходи, беруть участь у житті класу. Хлопчик завжди чисто та охайно одягнений, доглянутий. Тато опікується здоров`ям дитини, забезпечує фінансові потреби навчально-виховного процесу (відвідування екскурсій, театрів, купівля додаткової навчальної латератури). Мати за час навчання не приводила та не забирала сина зі школи, не відвідувала батьківські збори, не брала участі у виховних заходах, у житті класу та гімназії (а.с. 69).

Відповідно до характеристики від 11.06.2019, ОСОБА_1 з 10.01.2018 та станом на день даного документу працювала на посаді адміністратора. За весь період роботи виявила себе як кваліфікований, відповідальний і вимогливий керівник, до роботи підходить відповідально. Ефективно навчає підлеглих працівників та вірно розподіляє між ними обов`язки, вимоглива до себе та підлеглих. Успішно організовує та забезпечує ведення результативної роботи, виконує поставлені перед нею завдання. Не зупиняється перед труднощами, наполегливо й енергійно йде до поставленої мети (а.с. 12).

Допитані у судовому засіданнів суді першої інстанції свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суду пояснили, що відповідач переслідував позивачку та забороняв їй побачення з дитиною. Позивачка добре ставиться до сина, одягала його, готувала до школи.

Відповідно до характеристики ОСОБА_2 , яка надана ОСОБА_11 , що є сусідкою останнього та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , останній зарекомендував себе з позитивного боку. ОСОБА_2 ввічливий та доброзичливий у спілкуванні з родиною та сусідами, спиртні напої не вживає. По відношенню до сина ОСОБА_3 уважний та турботливий, дитина гарно одягнена, охайна та життєрадісна (а.с. 60).

Відповідно до висновку Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-12213/03 від 27.12.2019 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , питання про визначення місця проживання дитини було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Комісією було заслухано дитину. ОСОБА_3 повідомив, що йому добре з батьком, а мама далеко та рідко приходить. Міський центр дитини служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації провів роботу з родиною та направив висновок психологічного обстеження малолітнього ОСОБА_3 , де зазначає, що дитина має емоційну прив`язаність до бабусі та дідуся, з якими проживає, та вони задовольняють всі його потреби. На засіданні комісії були присутні батьки дитини. Вивчивши матеріали справи, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 38-39).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не має постійного житла у м. Києві, а проживає в орендованій квартирі та не надала доказів по створенню належних умов для проживання сина ОСОБА_3 , крім того остання не працює і не має будь-яких джерел доходу, про що повідомила в судовому засіданні.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не грунтується на нормах матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.

Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року була ратифікована Конвенція ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 цієї Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

В силу ст. 9 Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі ст. 12 Конвенції Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Положеннями ч.1 та ч.2 ст. 27 Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положеннями ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1,2 ст. 154 СК України).

Відповідно до положень ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку передбачено ч. 5 цієї статті. Той з батьків хто проживає окремо зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такій участі. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на даний час дитина досягла віку 7 років.

Згідно довідки дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 240 Дарницького району м. Києва, ОСОБА_3 відвідував ДНЗ № 240 з вересня 2015 року по 28 листопада 2018 року. За цей час приводили в дитячий садок та забирали з нього - бабуся та мама, ОСОБА_1 . На батьківській збори, святкові дні приходила мама. Батько ОСОБА_2 зрідка забирав дитину з дитячого садка, на батьківських зборах був присутній один раз (в молодшій групі). Мама, ОСОБА_1 , добре виховувала дитину, цікавилась його успіхами, прислуховувалась до рекомендації та консультацій вихователів.

На даний час дитина відвідує гімназію № 267 м. Києва, та згідно характеристики учня, вихованням ОСОБА_3 займаються батько і бабуся. Вони щоденно приводять і забирають дитину зі школи. Тато опікується здоров'ям дитини, забезпечує фінансові потреби навчально-виховного процесу. Мати за час навчання не приводила і не збирала сина зі шкоди, не відвідувала батьківські збори, не брала участі у виховних заходах, у житті класу та гімназії.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу було встановлено, що сторони тривалий час проживають окремо , не ведеться спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені.

Позивач була вимушена разом із сином змінити місце проживання.

Позивач зазначила, що відповідач забрав дитину із навчального закладу та добровільно не повернув її матері, що відповідачем не було спростовано, зокрема, в судовому засіданні апеляційного суду. Його посилання на те, що позивачка залишила дитину відповідачу та пішла жити з іншим чоловіком, не можуть бути прийняті до уваги суду, так як вони не доведені належним чином, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідач не надав.

В судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що за проміжок часу близько двох років і до розгляду справи, спілкуванняматері з дитиною не були систематичними, навпаки мали разовий характер і батьком не спростовано наявність у матері перешкод у цьому. Однак згідно з положенням ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Тобто такі дії відповідача не відповідають нормам сімейного законодавства.

За нормами СК України питання виховання дитини, питання визначення місця проживання вирішується батьками спільно. Дитина має право на безперешкодне спілкування з кожним з батьків. При цьому здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися перш за все на повазі до прав дитини, а тому слід погодитись з доводами позивача про порушення, її прав, як другого з батьків, так і прав малолітньої дитини.

При цьому слід зазначити, що матеріали справи не містять даних щодо прихильності дитини до одного з батьків чи наявність негативного ставлення до когось з них, а у висновку Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування, який суд першої інстанції прийняв до уваги та врахував під час розгляду справи, зазначено, що дитина має емоційну прив`язаність до бабусі та дідуся, з якими проживає, та вони задовільняють всі його потреби.

Таким чином, судом першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю не було враховано, що в матеріалах справи відсутні докази щодо прихильності дитини до батька, тоді як саме на сторони покладається обов`язок доведення обставин на які вони посилаються, а з огляду на проживання дитини разом з відповідачем, і фактичної відсутності можливості матері приймати участь у її вихованні, такі докази мали б бути подані відповідачем.

Отже, доводи представника позивачапро неналежну оцінку судом першої інстанції наявних в матеріалах справи доказів та встановлених обставин слід визнати обґрунтованими.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, судом не було враховано, що мати має зареєстроване місце проживання у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_4 .

На даний час та під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач, її чоловік ОСОБА_14 (шлюб зареєстровано 24 жовтня 2020 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) та їх спільна дитина (1 рік), проживають на орендованій квартирі у АДРЕСА_5 .

При цьому, відсутність у позивачки у власності житла у м. Києві не може бути безумовною підставою для відмови у визначенні місця проживання дитини з матір`ю, за відсутності доказів, щоб свідчили про неналежне ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до батька, наявності у відповідача двох погашених судимостей, відсутності у відповідача офіційного стабільного доходу, та не спростування відповідачем посилання позивача на те, що він вживає наркотичні засоби.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що позивач не працює, що стало однією з підстав для відмови у задоволенні позову, в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Проте суд не врахував, що позивач з 10 січня 2018 року та станом на червень 2019 року працювала у ФОП ОСОБА_15 на посаді адміністратора, а під час розгляду справи в суді першої інстанції звільнилася, оскільки була вагітною спільною дитиною з її теперішнім чоловіком, що і зумовило її звільнення.

Колегія суддів зауважує, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки суду перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Зазначеного суд першої інстанції не взяв до увагу, а лише відмовляючи у задоволенні позовних вимог, послався на те, що позивачка не має особистого житла в м. Києві та на час розгляду справи не має особистого доходу.

В суді апеляційної інстанції, позивач повідомила, що вона на даний час працює, проте не офіційно, має середній заробіток, задовільний стан здоров`я, чоловіка, з яким зареєстровано шлюб, орендоване житло, достатнє для спільного проживання з дитиною, а отже має можливість забезпечити дитині належні умови життя, розвитку і виховання.

Відповідач не спростував вказаних обставин, не вказує і не надає доказів, які в свідчили про неналежне виконання позивачем або її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, негативний вплив на виховання дитини або обставини, які б давали підстави стверджувати, що проживання дитини з матір`ю суперечить її інтересам, натомість проживання дитини з батьком буде для неї кращим з тих чи інших підстав. Всі його заперечення стосуються виключно на його твердженні, що дитині буде краще з ним та бабусею, оскільки він має у власності частку у квартирі, та вважає, що позивачка має намір її забрати, що було підставою для звернення до суду, що не свідчить про його дії виключно в інтересах дитини, та не підтверджені належними доказами. При цьому, в ході розгляду справи відповідачем не надані дані, які б свідчили про його матеріальний стан та можливість забезпечити повноцінне виховання дитини з урахування її віку, про відсутність психічних захворювань, наркотичної залежності, а сам по собі факт проживання дитини на даний період часу з відповідачем, не є достатньою підставою для залишення проживання дитини разом з батьком. При цьому слід звернути увагу, що відповідач не заявляв зустрічних вимог про визначення місця проживання дитини разом з ним.

Всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини. Найкращі інтереси дитини не співпадають з інтересами батька або матері, за винятком і настільки, наскільки вони неминуче мають спільні різноманітні критерії оцінки, пов`язані з індивідуальною особистістю дитини, загальною та конкретною ситуацією.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у матері малолітньої дитини не має бути переваг перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, з огляду на рівність прав обох батьків щодо дитини.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що в даній справі мова не йде про розлучення батька з дитиною, батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не має бути обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Навпаки, виходячи з положень ст.ст.157,181 СК України той з батьків хто проживає окремо зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже при визначенні місця проживання дітини з матір`ю, батько не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні та утриманні. Однак, в даній справі ці питання не були предметом розгляду, а отже вказане виходить за межі заявлених позовних вимог. Відповідач, як батько дитини може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування шляхом або укладення договору, або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Виходячи з норм СК України, спір щодо визначення місця проживання може бути вирішений лише відносно малолітньої дитини, відповідно при досягненні віку, коли вона може брати участь або самостійно визначати своє місце проживання, підлягають до застосування інші норми законодавства, що може становити новий предмет розгляду. Проте, норми матеріального та процесуального права не визначають обов`язку суду встановлювати часовий проміжок дії рішення суду про визначення місця проживання дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції не було з`ясовано всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, не надано належної оцінки всім наявним в матеріалах справи доказам та поясненням учасників справи у їх сукупності, тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення таких позовних вимог.

Щодо позовних вимог про відібрання дитини у батька та передання її матері.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідач самочинно здійснив зміну місця проживання дитини, в той час як дитина проживає та зареєстрована за місцем проживання батька.

Так, судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_3 , що є місцем його проживання з батьком у даний час.

Позивач в позовній заяві зазначила, що вона разом з дитиною проживала окремо від відповідача, та останній забрав дитину з навчального закладу та добровільно не повертає сина їй. Вказаних обставин не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.

Таким чином, вказані обставини дають підстави дійти висновку, що відповідач самочинно, без згоди матері дитини змінив фактичне місце проживання дитини.

Крім того, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, а на даний час дитини проживає з батьком та останній не має бажання добровільно передати дитину матері, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення позову в частині вимог про відібрання дитини від батька та передання її матері.

Встановлені у справі обставини, наявні в матеріалах справи докази, надані пояснення учасників справи, висновок органу опіки та піклування в якому зазначено, що дитина має прихильність до бабусі та дідуся, дають підстави дійти висновку, що рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю та відібрання дитини від батька та передання її матері, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, визначення місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 та передачу дитини матері ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 адвоката Омельчука Сергія Леонідовича задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 та передати дитину матері ОСОБА_1 .

Допустити негайне виконання судового рішення в частині відібрання дитини від батька ОСОБА_2 і передання її матері ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2593,80.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.

Головуючий: Судді: