Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 336/4988/19

провадження № 61-8884св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Казенне підприємство «Науково-виробничий комплекс «Іскра»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у складі судді Дмитрюк О. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 травня 2020 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» (далі - КП «НВК «Іскра») про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на роботі на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2018 року у справі № 336/3444/17 за його позовом до відповідача про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу його вимоги було задоволено частково. Позивача поновлено на посаді заступника директора з економічних питань в КП «НВК «Іскра».

Одночасно відбувався розгляд іншої судової справи, де предметом розгляду було його незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Так, 17 січня 2018 року в судовому засіданні він надав суду і представнику відповідача ключовий доказ відсутності з його сторони дисциплінарного проступку, за який його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Але представник відповідача заявив, що його відповідь на відзив з додатком «Таблиця № 1» містить інформацію з державної таємниці та запросив перерву у судовому засіданні.

22 січня 2018 року експертна комісія з режиму секретності КП «НВК «Іскра», прийняла рішення про присвоєння гриф «таємно» його відповіді на відзив з додатком «Таблиця № 1», яке було затверджено протоколом від 22 січня 2018 року № 286.

Після затвердження протоколу від 22 січня 2018 року № 286 був складений акт про порушення трудової дисципліни від 22 січня 2018 року.

До його робочого місця завітала численна група посадових осіб КП «НВК «Іскра», яка зачитала йому акт про порушення трудової дисципліни від 22 січня 2018 року, за яким він підлягав звільненню за розкриття державної таємниці у відповідності до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

При цьому йому був поставлений ультиматум: або звільнення з ініціативи роботодавця за вказаною статтею КЗпП України, або звільнення за угодою сторін.

В результаті вказаного ним була вимушено подана заява про звільнення за угодою сторін, що не відповідало його добровільному волевиявленню, оскільки фактично до нього зі сторони відповідача було застосовано психічне насильство.

Наказом від 24 січня 2018 року № 132-к директора підприємства він був звільнений за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Пояснює, що так як укладений правочин про звільнення за угодою сторін від 24 січня 2018 року не мав нічого спільного з добровільним волевиявленням сторін, а виражав лише волю відповідача, він не відповідає вимогам частини третьої статті 203 ЦК України.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати правочин, укладений між позивачем та відповідачем про звільнення від 24 січня 2018 року на підставі наказу КП «НВК «Іскра» від 24 січня 2018 року № 132-к та заяви ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін від 23 січня 2018 року, недійсним, як такий, що не відповідає вільному волевиявленню сторін та здійснений під впливом насильства; поновити його на посаді заступника директора з економічних питань в КП «НВК «Іскра»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2018 року до дня поновлення на роботі у подвійному розмірі, згідно частини другої статті 231 ЦК України; стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати, яка йому належить на час звільнення 24 січня 2018 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України було законним, в діях відповідача порушень законодавства про працю не встановлено. Вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними вимогами від вимоги про поновлення на роботі.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

15 червня 2020 року ОСОБА_1 подано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 травня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи інших учасників справи

13 липня 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від КП «НВК «Іскра» засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просить суд касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

02 липня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що наказом від 03 квітня 2012 року № 496-к ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до КП «НВК «Іскра» у відділ № 100 на посаду заступника директора з економічних питань.

Наказом від 19 червня 2017 року № 1278-к ОСОБА_1 був звільнений у відповідності до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням посади заступника директора з економічних питань.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2018 року у справі № 336/3444/17 ОСОБА_1 був поновлений на роботі зі стягненням заробітної плати за час вимушеного прогулу.

16 січня 2018 року ОСОБА_1 згідно наказу № 73-к поновлений на посаді заступника директора з економічних питань на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/3444/17 від 15 січня 2018 року.

23 січня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 24 січня 2018 року.

Згідно наказу від 24 січня 2018 року № 132-к ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

З копією зазначеного наказу ОСОБА_1 був ознайомлений 24 січня 2018 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати не відповідає.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Судами встановлено, що угода сторін у справі про припинення трудового договору була оформлена шляхом подання позивачем 23 січня 2018 року заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 24 січня 2018 року, та згоди відповідача на його звільнення, шляхом видачі відповідного наказу.

З наказом про звільнення ОСОБА_1 був ознайомлений 24 січня 2018 року про що свідчить його особистий підпис, зауважень з його боку не надійшло.

Таким чином, наявності взаємної згоди роботодавця та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України між сторонами не встановлено.

Крім того, із письмовим зверненням про бажання відкликати свою заяву про звільнення та намір продовжувати працювати позивач звернувся до відповідача 12 жовтня 2019 року, тобто через 1 рік та 9 місяців після звільнення.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установивши, що позивач добровільно подав власноруч написану заяву про звільнення за угодою сторін з 24 січня 2018 року, та не надав доказів на підтвердження того, що така заява була подана без його волевиявлення внаслідок тиску з боку роботодавця, суди дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, відбулося за наявності відповідної домовленості сторін та з дотриманням вимог трудового законодавства.

При таких обставинах Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання наказу від 24 січня 2018 року № 132-к недійсним, поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з економічних питань в КП «НВК «Іскра», стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

При цьому, посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 231 Цивільного кодексу України щодо наслідків застосування психічного тиску на сторону правочину є необґрунтованим, оскільки суперечить положенням статті 3 та Глави III КЗпП України щодо правового регулювання трудових відносин, зокрема в частині правовідносин щодо укладення та розірвання трудового договору.

Разом з тим, в поданому до місцевого суду позові ОСОБА_1 також була заявлена вимога про стягнення з відповідача на його користь заборгованості з виплати заробітної плати, яка йому належить на час звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що вищевказані вимоги є похідними вимогами від вимоги про поновлення на роботі, а тому задоволенню не підлягають.

Встановлено, що ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в повному обсязі, зокрема і в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.

Втім, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд на вказане належної уваги не звернув, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в цій частині позовних вимог, не встановив, відповідні докази не дослідив, а відтак висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати не перевірив, у зв`язку із чим справа в частині вирішення вказаних позовних вимог підлягає направленню на розгляд до цього ж суду з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без змін рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 20 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання наказу від 24 січня 2018 року № 132-к недійсним, поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з економічних питань в КП «НВК «Іскра», стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Разом із тим, в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати справа підлягає направленню до суду апеляційної інстанції для розгляду по суті.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання наказу Казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» від 24 січня 2018 року № 132-к недійсним, поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з економічних питань в КП «НВК «Іскра», стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, залишити без змін.

Справу в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати направити длярозгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун