УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 331/4782/18

провадження № 61-16194ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - перший заступник прокурора Запорізької області Казак Дмитро Ігорович,

державний виконавець, чиї рішення оскаржуються, - державний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліцина Юлія Дмитрівна,

стягувач - Міністерство аграрної політики та продовольства України,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянувши касаційну скаргу державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Юлії Дмитрівни на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 рокуу справі за скаргою першого заступника прокурора Запорізької області Казака Дмитра Ігоровича на дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Юлії Дмитрівни, стягувач - Міністерство аграрної політики та продовольства України, боржник - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року перший заступник прокурора Запорізької області Казак Д. І. звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д., в якій просив:

- визнати неправомірною та незаконною постанову державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі

Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д. від 23 січня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу, прийняту у виконавчому провадженні № 60143333;

- зобов`язати державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліцину Ю. Д. після відновлення виконавчого провадження здійснювати виконавчі дії у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: вжити вичерпних заходів щодо примусового виконання виконавчого листа № 331/4782/18, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 5 вересня 2019 року, використовуючи первинну технічну документацію, за необхідності із залученням сторін та спеціалістів, з метою встановлення фактичної наявності або відсутності нерухомого майна.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2020 року визнано неправомірною постанову державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д. від 23 січня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу, прийняту у виконавчому провадженні № 601433333.

Зобов`язано державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліцину Ю. Д. після відновлення виконавчого провадження здійснювати виконавчі дії у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: вжити вичерпних заходів щодо примусового виконання виконавчого листа № 331/4782/18, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 5 вересня 2019 року, використовуючи первинну технічну документацію (технічний паспорт, схему розташування будівель та споруд на об`єкт нерухомого майна, розташований на АДРЕСА_1 ), за необхідності із залученням сторін та спеціалістів, з метою встановлення фактичної наявності або відсутності вказаного нерухомого майна у повному обсязі.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д. залишено без задоволення, ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2020 року - без змін.

Не погоджуючись із постановою Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року,державний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліцина Ю. Д. 28 жовтня 2020 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 рокудержавний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліцина Ю. Д. визначаєнеправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що судом постанову від 23 січня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу незаконною не визнано, тому відсутні підстави для відновлення виконавчого провадження.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, Жовтневий районний суд м. Запоріжжя виходив із того, що постанова державного виконавця є передчасною, оскільки він не пересвідчився у відсутності об`єкта нерухомого майна, розташованого на АДРЕСА_1 , в натурі. Крім того, суд першої інстанції вказав, що державним виконавцем не вжито всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання судового рішення.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при її розгляді не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 травня 2019 року задоволено позов заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення майна.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20 серпня 2015 року, розташованого на АДРЕСА_1 , укладений Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України та ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України нерухоме майно, розташоване на АДРЕСА_1 , що складається з наступних об`єктів:

- будівлі головного корпусу А-2, А-3 загальною площею 1 798 кв.м;

- приміщення розливу та укладки А-1 загальною площею 442 кв.м;

- посудної ділянки А-2 загальною площею 416,2 кв.м;

- посудної ділянки А-3 загальною площею 421 кв.м;

- котельні інвентаризаційний № 01002 А-4 загальною площею 154,40 кв.м;

- складу посуду інвентаризаційний № 1008 Г загальною площею 152,50 кв.м;

- складу Д загальною площею 12,40 кв.м;

- трансформаторної підстанції Ж;

- матеріального складу інвентаризаційний № 01015 К загальною площею

335,30 кв.м;

- складу готових виробів інвентаризаційний № 01014 Л загальною площею

296 кв.м;

- складу посуду інвентаризаційний №010007 П-2 загальною площею 115,40 кв.м;

- прохідної інвентаризаційний № 01024 Р загальною площею 22,90 кв.м;

- крамниці С-1 загальною площею 85,40 кв.м;

- складу Н загальною площею 5,40 кв.м;

- механічної майстерні інвентаризаційний № 01026 Т загальною площею 343,80 кв.м;

- гаражів інвентаризаційний № 01028 Т-1 загальною площею 141,80 кв.м;

- вбиральні М загальною площею 10 кв.м;

- мийки А-5 загальною площею 140,90 кв.м,

а всього 4 893,4 кв.м, отриманих за договором купівлі-продажу від 20 серпня 2015 року.

Зобов`язано Міністерство аграрної політики та продовольства України повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 386 264 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 травня 2019 року залишено без змін.

5 вересня 2019 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 331/4782/18.

Примусове виконання рішення суду з 25 вересня 2019 року здійснювалося державним виконавцем Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциною Ю. Д. у межах виконавчого провадження № 60143333.

23 січня 2020 року державним виконавцем Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциною Ю. Д. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно змісту статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та

нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

(стаття перша Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі.

Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 січня 2020 року об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 складається з 19 літерованих частин та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2015 року; реєстраційний номер об`єкта нерухомості не скасовано; відомості щодо знищення майна до Реєстру речових прав на нерухоме майно не внесено.

Апеляційний суд дійшов висновку про наявність розбіжностей між установленими державним виконавцем обставинами та даними з Реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тому вважав неможливим дійти беззаперечного висновку щодо наявності або відсутності всього нерухомого майна на

АДРЕСА_1 без використання матеріалів технічної інвентаризації, які є складовою інвентаризаційної справи.

Крім того, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо необхідності залучити до виконавчого провадження експертів або спеціалістів в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Вирішуючи скаргу, суд апеляційної інстанції правильно виходив із наявності правових підстав для її задоволення, оскільки державний виконавець не вжив всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання судового рішення; не скористався під час здійснення виконавчого провадження всіма наданими йому правами.

Доводи заявника про те, що судом постанова від 23 січня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу незаконною не визнана, тому відсутні підстави для відновлення виконавчого провадження, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту постанови суду апеляційної інстанції, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2020 року визнано неправомірною постанову державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д. від 23 січня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу, прийняту у виконавчому провадженні № 601433333.

У разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення (частина перша статті 41 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вказуючи, що судом постанова від 23 січня 2020 року незаконною не визнана, державний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліцина Ю. Д. припускається надмірного формалізму у трактуванні законодавства.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі учасникам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д. на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 рокує необґрунтованою, додержання норм процесуального права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність постанови суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою із додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д. на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Юлії Дмитрівни на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 рокуу справі за скаргою першого заступника прокурора Запорізької області Казака Дмитра Ігоровича на дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Юлії Дмитрівни, заінтересовані особи: Міністерство Аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_1 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов