Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8614/20 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 66 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі цивільну справу №296/8614/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 жовтня 2020 року, постановлену під головуванням судді Драча Ю.І. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті провадження по даній цивільній справі.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами вже вирішувався спір про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 26.03.2015 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Однак погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки останній з 2020 року не проживає в квартирі без поважних причин, тобто більше шести місяців.

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

З наведеного слідує, що відмова позивачу у відкритті провадження у справі, без законних на те підстав, є порушенням її конституційних прав в доступі до правосуддя, та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що в січні 2015 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки відповідач фактично з 2005 року у квартирі не проживає без поважних причин.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 26.03.2015 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку з відмовою позивачки від позову.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки останній з 2020 року не проживає в квартирі без поважних причин, а у справі № 296/490/15-ц позивач просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою за період не проживання в ній з 2005 року та по час звернення до суду січень 2015 року.

Таким чином, періоди за яких ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою у справі № 296/490/15-ц та у справі №296/861420, є різними за часом, тому висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі є помилковим.

Оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до постановлення незаконного судового рішення, воно відповідно до ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 жовтня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 08 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді