Справа № 589/610/20
Провадження № 2/589/800/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Курбанової А.Р.,

за участю секретаря судового засідання Нагорної Н.І.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійної вимоги щодо предмета спору, комунального підприємства "Укржитлкомфорт" про встановлення порядку користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , що є спільною частковою власністю, шляхом виділення у користування позивача житлової кімнати площею 12,4 кв.м. та вбудованої шафи площею 0,5 кв.м., а у користування відповідачів (колишньої дружини та доньки) - житлової кімнати площею 18,9 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м. та балкону площею 1,2 кв.м., залишивши при цьому інші приміщення квартири в загальному користуванні.

Свої вимоги мотивував тим, що сторони є співвласниками вказаної квартири у рівних частках по 1/3, однак у 2015 році після розлучення з ОСОБА_3 у сторін стали виникати спори стосовно порядку користування квартирою, позивач усно пропонував відповідачам викупити у нього належну йому частину або ж йому придбати їхні, однак згоди так і не дійшли, розділити особові рахунки відповідачі також відмовились.

Ухвалою суду від 25.02.2020р. позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

13.03.2020р. позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою від 27.03.2020р. провадження у даній справі відкрито та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

24.04.2020р. відповідач ОСОБА_3 надала до суду відзив, у якому, заперечуючи проти позову, зазначила, що вимоги позивача необґрунтовані, оскільки спір між сторонами щодо порядку користування квартирою відсутній. Одночасно зазначає, що позивач залишив квартиру без електричної енергії та гарячої води, забрав всі електричні прилади, а також ключі від квартири у доньки, крім того погрожує відповідачам та застосовує до них фізичне насилля, у зв`язку з чим відповідачі взагалі позбавлені можливості користуватись належним їм житлом, при цьому донька сторін ОСОБА_4 наразі навчається в м. Київ та проживає там. За переконанням ОСОБА_3 , позивач має на меті формальне встановлення порядку користування квартирою з метою покладення на останніх витрат з оплати комунальних послуг, при цьому сам позивач продовжуватиме використувати житло одноособово.

22.07.2020р. справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у ньому. Останній додатково зазначив, що сторони не дійшли між собою згоди щодо порядку користування житлом, що є у їхній власності, а тому виникла необхідність аби такий порядок встановив суд.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, проте з участю її представника ОСОБА_5 .

Слід зазначити, що ОСОБА_5 недопущено до участі у справі, оскільки дана справа не є малозначною та не виникла з трудових відносин, а тому відповідно до ст. 60 ЦПК України здійснювати представництво у ній може виключно адвокат, при цьому документів, які б підтверджували, що ОСОБА_5 має право на зайняття адвокатською діяльністю, суду не надано.

Від відповідача ОСОБА_4 04.05.2020р. до суду надійшла заява, у якій остання просить розглядати справу за її відсутності, заперечує проти позову з підстав, викладених у відзиві ОСОБА_3 . Додатково зазначила, що в спірній квартирі вона не проживає з 2016 року, оскільки навчається та проживає в м. Київ. Пояснила, що ще в 2016 році позивач забрав у неї ключі від житла, чим обмежив її доступ до нього.

Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначив, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду.

Заслухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

З наявних у матеріалах справи свідоцтва про право власності на житло /а.с. 8/ та відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с. 9/ вбачається, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . При цьому кожному з них належить по 1/3 частці у праві власності на вказану квартиру.

Як вбачається з технічного паспорта, виготовленого станом на 15.11.2019р. /а.с.10-11/ спірна квартира має загальну площу 49,4 кв.м. та житлову 31,3 кв.м. та складається з: коридору площею 7,4 кв.м.; житлової кімнати площею 18,9 кв.м.; вбудованої шафи площею 0,5 кв.м.; житлової кімнати площею 12,4 кв.м.; кухні площею 5,6 кв.м.; санвузла площею 2,8 кв.м.; вбудованої шафи площею 0,6 кв.м.; балкону площею 1,2 кв.м.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спільною квартирою, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказане свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею зі збереженням права спільної часткової власності сторін на неї. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення не є обов`язковим. При цьому суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Водночас допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року №6-1500цс15.

Вказане право суду випливає також із роз`яснень, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», згідно з якою квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі кватири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки квартири в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (в т.ч. кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Даних про те, що вказана квартира може бути поділена співвласниками в окремі квартири, в матеріалах справи немає, та сторони на можливість поділу квартири в натурі не вказують.

Домовленості щодо порядку користування квартирою сторони не досягли, про що свідчать зокрема їхні пояснення за змістом заяв по суті справи. Так, сама відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі тому, що позивач створює їм перешкоди у цьому (погрозами та фізичним насильством, забрав ключі від житла у доньки, вивіз техніку тощо), що вже спростовує її доводи щодо відсутності між сторонами спору з приводу порядку користування спільним житлом. При цьому доводи ОСОБА_3 , зокрема про те, що їхня донька ОСОБА_4 крім того, що не має доступу до спірної квартири, ще й фактично не користується своєю часткою у ній, у зв`язку з навчанням та відповідно і проживанням у м. Київ, вказаних висновків суду не спростовують, оскільки остання досі зареєстрована у спірному житлі, а її проживання за місцем навчання наразі має тимчасовий характер.

Таким чином, суд вважає необхідним встановити порядок користування спірною квартирою.

При цьому, суд погоджується із запропонованим позивачем способом користування спірною квартирою, шляхом виділення у користування позивача житлової кімнати площею 12,4 кв.м. та вбудованої шафи площею 0,5 кв.м., а у користування відповідачів (колишньої дружини та доньки) - житлової кімнати площею 18,9 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м. та балкону площею 1,2 кв.м., залишивши при цьому інші приміщення квартири в загальному користуванні.

Доводи відповідачів щодо значного відхилення від принципу рівності часток у випадку встановлення порядку користування квартирою, запропонованого позивачем, не відповідають дійсності, адже загалом позивачу у користування виділяється 12.9 кв.м площі, а відповідачам на двох 20.7 кв.м. (тобто по 10,3 кв.м кожній), а таку різницю суд не вважає істотною.

Встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток, належних кожному зі співвласників.

На думку суду, при такому порядку користуванні приміщеннями квартири житлові умови сторін будуть відповідати можливостям реалізації ними своїх прав співвласників майна з врахуванням балансу інтересів кожного зі співвласників, у тому числі враховуючи небажаність для сторін проживання в одній кімнаті осіб різної статі та неприязні відносини між позивачем і відповідачами.

Слід зазначити, що доводи ОСОБА_3 з приводу того, що при встановленні запропонованого позивачем порядку користування квартирою останній і в подальшому використовуватиме всю квартиру одноособово є неспроможними, з огляду на те, що встановлення порядку користування спільним майном має на меті якнайкраще забезпечення інтересів кожного із співвласників та недопущення порушення їхніх прав іншими.

Крім того, твердження ОСОБА_3 з приводу того, що позивач бажає встановити порядок користування квартирою з метою покладення на відповідачів частини витрат з оплати комунальних послуг, суд вважає помилковими та акцентує увагу відповідача, що за змістом ст. 319, 322, 360 ЦК України саме по собі існування у особи права власності вже зобов`язує цю особу утримувати майно (у даному випадку відповідно до своєї частки у праві власності на нього).

При цьому суд не приймає до уваги інші аргументи відповідача, а також докази надані останньою (зокрема що стосуються можливого вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, навчання ОСОБА_4 у вищому навчальному закладі та вартості такого навчання), оскільки такі очевидно не відносяться до предмету спору.

Підсумовуючи викладене, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у дольовому порядку.

Керуючись ст. 319, 358, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Встановити такий порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

- у користування ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 / виділити житлову кімнату площею 12,4 кв.м., яку позначено в технічному паспорті під цифрою 4, та вбудовану шафу, площею 0,5 кв.м., яку позначено в технічному паспорті під цифрою 3;

- у користування ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 /, ОСОБА_4 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП не відомий, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 / виділити житлову кімнату, площею 18,9 кв.м, яку позначено в технічному паспорті під цифрою 2, балкон, площею 1,2 кв.м., який позначено в технічному паспорті під цифрою 8, а також вбудовану шафу, площею 0,6 кв.м., яку позначено в технічному паспорті під цифрою 7;

- інші приміщення: коридор, площею 7,4 кв.м, який позначено в технічному паспорті під цифрою 1, кухню, площею 5,6 кв.м, яку позначено в технічному паспорті під цифрою 5, санвузол, площею 2,8 кв.м, який позначено в технічному паспорті під цифрою 6, - залишити в спільному користуванні сторін.

Стягнути з ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 / на користь ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 / судові витрати зі сплати судового збору в сумі 420 грн 40 к. /чотириста двадцять грн 40 к./

Стягнути з ОСОБА_4 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП не відомий, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 / на користь ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 / судові витрати зі сплати судового збору в сумі 420 грн 40 к. /чотириста двадцять грн 40 к./

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 27.11.2020р.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова