Постанова

Іменем України

04 грудня 2020 року

м. Київ

справа №753/21158/17

провадження № 61-1659св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по

м. Києві та Київській області публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року у складі судді Комарцевої Л. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», банк) звернулось до ОСОБА_1 з позовом, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором про іпотечний кредит у сумі 325 408,87 грн та звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору, укладеного 22 травня 2008 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у сумі 983 778,75 грн із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,25% річних, строком до 21 травня

2033 року.

Виконання вимог кредитного договору забезпечено іпотечним договором, укладеним 23 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , предметом якого є майнові права на об`єкт інвестування, а саме квартира № 30 загальною проектною площею 127,35 кв. м, розташована на 5 поверсі в житловому будинку, будівництво якого здійснюється за адресою: будинок АДРЕСА_1 . У пункті 16 договору іпотеки сторони домовились, що договірна вартість предмета іпотеки становить 983 778,75 грн

У подальшому 18 травня 2011 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, відповідно до якого, у зв`язку з завершенням будівництва, предметом іпотеки є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що банк виконав свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит у повному обсязі, однак у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх кредитних зобов`язань, станом на 20.10.2017, відповідач має перед позивачем заборгованість на загальну суму 325 408,87 грн, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

Короткий зміст рішень суду першої інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, позивачем не надано належних доказів направлення вимоги відповідачу щодо відкликання кредиту у зв`язку із наявною заборгованістю за кредитним договором, надіслання якої передбачено умовами кредитного договору, укладеного між банком та споживачем. Відповідач не отримував вимогу банку про дострокове повернення суми кредиту та інших платежів, а отже не був обізнаний із наявністю поточної заборгованості, не мав об`єктивної можливості її сплатити.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Ощадбанк» залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року, ПАТ «Ощадбанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги доводи позивача, не з`ясували всіх фактичних обставин справи, що мають значення для вирішення справи, та не надали належної оцінки кожному аргументу, наведеному позивачем, що було підтверджено належними та допустимими доказами, що призвело до ухвалення судових рішень при неправильному застосуванні судом норм матеріального права з порушенням норм процесуального права. Суди залишили поза увагою той факт, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі та підтверджуються доказами відповідно до закону.

Суди не дали належної оцінки тому, що позивачем вчинено необхідні дії для належного повідомлення відповідача, який є позичальником, як про наявність простроченої заборгованості, так і про відкликання кредиту (тобто про зміну строків повернення кредитних коштів), та про необхідність погашення кредиту у встановленому зазначеним листом-вимогою розмірі, порядку та строк. Лист-вимога від 10 листопада 2016 року за №1497 щодо відкликання кредиту було направлено на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, який було повернуто позивачу з довідкою ДП «Укрпошта» із зазначенням причини повернення: за закінченням встановленого строку зберігання. Наведене свідчить про дотримання банком вимог пункту 7.3 кредитного договору щодо направлення вимоги боржнику та спростовує висновок суду про відсутність доказів направлення такої вимоги.

Заявник указує, що суди не взяли до уваги, що виконання відповідачем обов`язку по страхуванню предмета іпотеки не спростовує обставин відкликання кредиту, оскільки за умовами вказаних договорів застосування банком права на дострокове погашення кредиту не звільняє відповідача від зобов`язання по страхуванню предмета іпотеки відповідно до пункту 1.4.1 кредитного договору, так само як відкликання банком кредиту не звільняє позичальника від зобов`язань по страхуванню предмета іпотеки, оскільки одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається в силу положень статті 525 ЦК України.

Касаційна скарга містить посилання на те, що суди прийшли до помилкового висновку про невідповідність дійсності наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором фактичним обставинам справи, оскільки в ньому не враховані здійснені відповідачем платежі. Проте суд не був позбавлений можливості визначити суму до стягнення з урахуванням сплат відповідача, зважаючи на те, що позивач під час судового розгляду справи не заперечував проти вказаних обставин.

Суд першої інстанції безпідставно не врахував при вирішенні справи жодного з наданого сторонами висновків з вартості предмета іпотеки.

Аргументом касаційної скарги також указано те, що наявність домовленості в договорі, про можливість позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, оскільки це процедура можливого позасудового врегулювання, а не обов`язкового досудового.Здійснення позивачем права на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку не може ставитись в залежність від інших встановлених законом та умовами договору способів звернення стягнення на заставне майно та не позбавляє позивача права задовольнити свою вимогу за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки в обраний позивачем спосіб правового захисту, що відповідає вимогам статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», назва якого змінена на ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 983 778,75 грн, зв сплатою 14,25 % річних.

Кредит надавався у вигляді невідновлюваної кредитної лінії на 300 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 21 травня 2033 року на фінансування будівництва житла відповідно до договору про участь у фонді фінансування будівництва від 22 травня 2008 року, укладеного між позичальником та комунальним некомерційним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест».

Відповідно до пункту 1.5 договору позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань щомісячно рівними частинами в сумі по 3 280 грн до 25 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після отримання кредиту, та здійснювати сплату нарахованих процентів за користування кредитом, починаючи з травня 2008 року.

Згідно з пунктом 4.2 договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж на два місяці, а також в інших випадках, визначених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку 0,05 % від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення.

У пункті 6.2 кредитному договору сторонами обумовлено, що спори та суперечки в рамках цього договору, врегулювання яких сторонами не досягнуто протягом 30 календарних днів, вирішуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

23 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого у забезпечення належного виконання зобов`язання за вищевказаним договором позивач передав в іпотеку банку майнові права на об`єкт інвестування, а саме квартира № 30 загальною проектною площею 127,35 кв. м, розташована на 5 поверсі в житловому будинку, будівництво якого здійснюється за адресою будинок АДРЕСА_1 .

16 вересня 2009 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

18 листопада 2011 року ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, згідно яких предметом договору іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме трикімнатна квартира площею 128,10 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Також сторони домовились, що договірна оціночна вартість предмета іпотеки станом на 18 листопада 2011 року становить 983 778,75 грн та є приблизною, і реалізація предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватися за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації.

24 січня 2012 року ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до договору про іпотечний кредит, згідно якого сторони дійшли згоди щодо зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування за договором про іпотечний кредит в частині розміру щомісячного погашення.

Відповідно до повідомлення від 10 листопада 2016 року про усунення порушення основного зобов`язання (лист-вимога) на ім`я ОСОБА_1 , направленого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату складання даного листа була наявна прострочена заборгованість на загальну суму 14 768,45 грн, з яких: основний борг 3 012 грн, відсотки 7196,35 грн, пеня 4560,10 грн. Банк повідомляв про відкликання всієї суми кредиту і набуття права прийняти рішення щодо позасудового врегулювання боргу.

Вказаний лист ОСОБА_1 не отримано, оскільки він повернувся у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Згідно висновку ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки плюс», складеного на замовлення позивача, станом на 17 серпня 2017 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить

1 134 000 грн.

Відповідач надав звіт про оцінку зазначеного майна станом на 22 березня 2018 року, складений ПП «СВ Девелопмент», за яким вартість спірної квартири складає 2 642 775 грн.

З моменту подання позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідачем сплачено в рахунок погашення основного боргу та відсотків 60837,17 грн, в рахунок погашення пені - 7 478,69 грн, станом на день ухвалення рішення відсутні докази наявності поточної заборгованості у відповідача.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Звернувшись у листопаді 2017 року до суду з даним позовом, банк посилався на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконує умови договору кредиту і станом на 20 жовтня 2017 року сума його загальної заборгованості становить 325 408,87 грн.

У пункті 3.4 кредитного договору сторони досягли згоди, що банк має право вимагати від позичальника повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником та/або майновим поручителем будь-яких зобов`язань за іпотечним договором.

Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту належних до сплати процентів та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку.

За умовами пункту 7.3 кредитного договору будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторони, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями цього договору.

Тобто, умовами кредитного договору визначено порядок направлення юридично значимих повідомлень.

Порушення позивачем визначеного кредитним договором порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідача тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15 (провадження №14-680цс19).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада

2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15 (провадження №14-680цс19).

Установивши, що у даній конкретній справі умовами кредитного договору обумовлено порядок направлення юридично значимих повідомлень, зокрема вимог про дострокове повернення кредиту, яку позичальник мав виконати протягом 30 днів з моменту отримання, проте такої вимоги не отримував, не мав об`єктивної можливості її виконати у передбачений договором строк, суди першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

Висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відмову у задоволенні похідних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки через відсутність правових підстав для стягнення заявленої позивачем кредитної заборгованості відповідає вимогам закону.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилається на докази і обставини, якими обґрунтовував позовні вимоги, та на які посилався в апеляційній скарзі. Усі докази і обставини, на які посилався позивач були предметом перевірки і аналізу, як місцевим судом, так і судом апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність у нього права на дострокове повернення кредиту відповідно до направленої позичальнику вимоги про відкликання кредиту, а отже і підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки усправі, яка переглядається, судами надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Оскільки усі аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська