Постанова

Іменем України

26 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 234/18285/16

провадження № 61-18677св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04 квітня 2019 року у складі судді Бакуменко А. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 12 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Космачевської Т. В.,

Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим під час розгляду справи у червні 2017 року позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11 грудня 2007 року вони

з відповідачем зареєстрували шлюб.

До шлюбу з відповідачем вона на праві приватної власності мала автомобіль Nexia, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який придбала за особисті кошти. Автомобіль було зареєстровано в державному реєстрі рухомого майна 30 травня 2007 року. Відповідно до рахунку-фактури

від 25 травня 2007 року № СФ-0009626 вартість автомобіля складала

46 880,00 грн. Зазначений автомобіль нею здавався в оренду з чого нею отримувався прибуток.

10 квітня 2010 року, під час шлюбу з відповідачем, автомобіль Nexia вона продала за 50 000,00 грн та відразу за виручені кошти вони з чоловіком придбала автомобіль Soueast Leoncel DN 71603 HГ, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 57 000,00 грн, тимчасовий реєстраційний талон

від 10 квітня 2010 року НОМЕР_3 було видано на ім`я відповідача

ОСОБА_2 . У подальшому автомобіль було зареєстровано в реєстрі рухомого майна на її ім`я.

У січні 2012 року автомобіль Soueast Leoncel DN 71603 HГ, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 вони з відповідачем продали у розстрочку

ОСОБА_3 , та після повного розрахунку, у грудні 2014 року, вони переоформили право власності на автомобіль Leoncel DN 71603 HГ на покупця, що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру МВС у Донецькій області від 20 січня 2017 року ТСЦ 1443.

Отримані від продажу автомобіля Soueast Leoncel DN 71603 HГ кошти у розмірі

65 000,00 грн вони з відповідачем витратили на придбання, із залученням кредитних коштів, спірного автомобіля Lifan 620 LF 7162 E LX 3НГ, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_5 , вартістю 103 000,00 грн. Кредитний договір від 09 лютого 2012 року № 235А01 було укладено між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»).

Перший внесок за цим кредитним договором складав 51 500 грн. Інша частина вартості автомобіля Lifan 620 LF 7162 E LX 3НГ, реєстраційний номер НОМЕР_5 , сплачувалась ними відповідно до умов кредитного договору, у тому числі

за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобіля Leoncel DN 71603 НГ.

Умови кредитного договору виконані ними достроково, кредит погашений

у повному обсязі 25 січня 2013 року.

Зазначає, що нею на придбання спірного автомобіля Lifan 620 LF 7162 E LX 3НГ витрачено її особисті кошти, які належали їй до шлюбу, у розмірі 50 000,00 грн.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати автомобіль Lifan 620 LF 7162 E LX 3НГ спільною власністю подружжя та зобов`язати відповідача сплатити

на її користь 1/2 частку вартості автомобіля.

У подальшому позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги та, крім транспортного засобу, просила визнати спільним майном подружжя і земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за нею право власності на грошову суму в розмірі 50 000,00 грн, оскільки вказана сума коштів була її особистою власністю та була витрачена нею на придбання спірного автомобіля, визнати за нею право власності

на вказаний автомобіль, а за відповідачем визнати право власності на земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 також звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, вимоги за яким неодноразово уточнював.

Обґрунтовуючи позов, зазначив, що перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 2007 року. Під час шлюбу ними придбано автомобіль «Lioncel», державний номерний знак НОМЕР_2 , а також побутова техніка: пральна машина, холодильник, телевізор, газова плита, морозильна камера, комп`ютер та кухонний гарнітур. Крім того, на ім`я ОСОБА_1 було відкрито депозитні рахунки в банках.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 65 000,00 грн, отримані від продажу автомобіля «Lioncel», державний номерний знак НОМЕР_2 , побутову техніку: пральну машинку, холодильник, телевізор, газову плиту, морозильну камеру, комп`ютер та кухонний гарнітур, грошові вклади, розміщені на депозитних рахунках

в Акціонерному товаристві Комерційному банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приват Банк», в Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» ( далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»).

Визнати за ним право власності на 1/2 частку грошових коштів, що розміщені

на депозитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Державний ощадний банк України», на 1/2 частку зазначеної побутової техніки. Стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 37 500,00 грн, отримані за продаж автомобіля «Lioncel», державний номерний знак НОМЕР_2 .

18 травня 2015 року ОСОБА_2 подав заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині поділу побутової техніки.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 04 квітня

2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя в частині визнання спільною власністю та поділу побутової техніки, кухонного гарнітура та депозитних рахунків провадженням закрито відповідно до статті 255 ЦПК України за клопотанням ОСОБА_2 , мотивованим неможливістю документально підтвердити наявність та факт придбання побутової техніки і депозитних рахунків, відкритих на ім`я

ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 04 квітня

2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя легковий автомобіль Lifan 620 LF 7162 E LX 3НГ, державний номерний знак НОМЕР_5 , 2011 року випуску.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь 1/2 частини вартості автомобіля, визнання за нею право власності на грошову суму в розмірі 50 000,00 грн, а за ОСОБА_2 - на земельну ділянку площею

0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із встановлених обставин справи, зокрема з того, що автомобіль Lifan 620 LF7162E LX ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_5 , 2011 року випуску, належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя і частки в цьому майні у позивача та відповідача є рівними - по 1/2 частці.

Оскільки відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 відмовляється від грошової компенсації, крім того, така грошова компенсація не вносилась

на депозитний рахунок суду, то автомобіль підлягає поділу по 1/2 частці

за кожним з подружжя без стягнення компенсації.

У резолютивній частині рішення суд визнав спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом

та зустрічних позовних вимог, суд дійшов висновку про безпідставність

та недоведеність таких вимог.

Додатковим рішенням від 10 червня 2019 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 700,60 грн судового збору.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 12 вересня 2019 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04 квітня 2019 року

в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя легкового автомобілю Lifan 620 LF 7162 E LX ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_5 , 2011 року випуску, та розподілу судових витрат змінено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальної частки автомобіля Lifan 620 LF 7162 E LX ЗНГ, державний номерний знак

НОМЕР_5 , за кожним.

Залишено автомобіль у спільній частковій власності ОСОБА_1

та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 231,93 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, однак

не погодився з формулюванням резолютивної частини рішення щодо поділу спірного автомобіля Lifan 620 LF 7162 E LX ЗНГ, державний номерний знак

НОМЕР_5 , та вважав за можливе визнати за сторонами право власності

по 1/2 ідеальній частці цього автомобіля за кожним із сторін, залишивши його

у спільній частковій власності.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2019 року,

ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати прийняті у справі судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі посилається на те, що суд при визнанні права власності

за кожною із сторін по 1/2 ідеальній частці автомобіля Lifan 620 LF 7162 E LX ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_5 , вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , а при вирішенні справи в цій частині не врахував докази, які свідчать про те, що спірний автомобіль придбано ним особисто за кредитні кошти для здійснення підприємницької діяльності, тобто автомобіль є майном фізичної особи-підприємця і його слід розглядати як особисту власність. При цьому ОСОБА_1 не мала самостійного заробітку, а тому не має права на цей автомобіль. Вважає, що суди помилково визнали автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, адже він цього категорично не визнавав, та зазначає,

що всі автомобілі, про які йшлось у позовах як його, так і ОСОБА_1 , придбані виключно за його кошти, а тому не можуть бути спільним майном подружжя.

Також ОСОБА_2 посилається на порушення судами норм процесуального права при вирішенні питання щодо частини його позовних вимог про кошти, розміщені на депозитних рахунках на ім`я ОСОБА_1 в банківських установах, а також стверджує, що він не висловлював відмову від частини позовних вимог про грошові вклади та грошові кошти в сумі 65 000,00 грн, отримані від продажу автомобіля «Lioncel», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Зазначає, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, зокрема не повідомивши його належним чином про дату та час та місце розгляду справи, а також допустивши до участі у справі в якості представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який не є адвокатом і тому не мав права

з 01 січня 2019 року представляти інтереси ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Інші учасники судового розгляду не скористались своїм процесуальним правом та не подали до Верховного Суду відзивів на касаційну скаргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, матеріали справи витребувано з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до протоколу повторного перерозподілу від 09 листопада 2020 року справу визначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди встановили, що 11 грудня 2007 року сторони у справі уклали шлюб, який розірвано рішенням Краматорського міського суду від 2 лютого 2017 року.

У квітні 2010 році сторонами придбаний автомобіль Soueast Leoncel DN 71603 HГ, державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 57 000,00 грн.

Тимчасовий реєстраційний талонвід 10 квітня 2010 року НОМЕР_3 було видано на ім`я ОСОБА_2 , у подальшому автомобіль зареєстровано в реєстрі рухомого майна за ОСОБА_1 .

Відповідно до заяви від 18 грудня 2014 року ОСОБА_2 надав згоду

на продаж майна, що є спільною власністю його та ОСОБА_1 , а саме автомобіля «Lioncel», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно з інформацією ТСЦ 1443 автомобіль Lifan 620 LF7162E LX ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований 08 лютого 2012 року

за ОСОБА_2 .

Відповідно до умов кредитного договору від 09 лютого 2012 року

№ 235АІ1 ОСОБА_2 отримав кредитні кошти для придбання автомобіля Lifan 620 LF7162E LX ЗНГ, поручителем за цим договором виступила ОСОБА_1 , договір поруки № 235АІ1-П. Кредит погашений

у повному обсязі.

Згідно з висновком експерта від 27 травня 2017 року № 109/17 вартість транспортного засобу Lifan 620 LF7162E LX ЗНГ, державний номерний знак

НОМЕР_5 , становить 128 435,00 грн, у тому числі.

Також судом встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі державного акта від 27 грудня 2002 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно

до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких

не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку,

що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційну скаргу подано до суду у жовтні 2019 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України у редакції, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається, у тому числі, на те,

що апеляційний суд належним чином не повідомив його про час і місце розгляду справи і розглянув справу без його участі.

Матеріали справи свідчать про те, що вказані доводи є обґрунтованими, з огляду на що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання

чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини друга, четверта статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, в тому числі у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом

із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді,

а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення

у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку

чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 459/2048/17, провадження № 61-5613св1, дійшов висновку, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 1522/6062/12 (провадження № 61-27990св18) та від 30 липня

2020 року у справі № 522/14332/16 (провадження № 61-1174св19).

Встановлено, що ухвалою Донецького апеляційного суду від 21 серпня 2019 року апеляційний розгляд справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2

та ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області

від 04 квітня 2019 в судовому засіданні призначено на 09 годину 30 хвилин

12 вересня 2019 року в приміщенні Донецького апеляційного суду (м. Бахмут Донецької області).

Водночас матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_2 копії ухвали Донецького апеляційного суду від 21 серпня 2019 року, якою визначено дату, час судового засідання, оскільки за відміткою на довідці ДП «Укрпошта»

до рекомендованого поштового повідомлення про вручення поштового відправлення від 2 вересня 2019 року, повістка, направлена на адресу

ОСОБА_2 , повернута до апеляційного суду за закінченням встановленого строку зберігання.

Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення кореспонденції суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування учасника справи. Повернення кореспонденції суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про

її незнаходження за адресою, повідомленою суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 за місцем його реєстрації повідомляли про надходження на його ім`я будь-якої кореспонденції.

Таким чином, апеляційний суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 , який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

ОСОБА_2 обґрунтовує свою касаційну скаргу саме тим, що він не був належним чиним повідомлений про час та місце розгляду справи,

що є обов`язковою підставою для скасування рішення апеляційного суду

з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Іншим доводам касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права касаційний суд оцінки не надає, оскільки встановлено передбачену пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України підставу для обов`язкового скасування постанови апеляційного суду.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до нього про поділ спільного сумісного майна подружжя та про визнання автомобіля Lifan 620 LF 7162 E LX 3НГ, державний номерний знак

НОМЕР_5 , 2011 року, спільним сумісним майном подружжя, яке згідно

з поштовим штемпелем надійшло до Верховного Суду 4 травня 2020 року.

Клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, стаття 408 ЦПК України передбачає, що незалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу,

що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій.

За вимогами частини другої цієї статті, заява про відмову від позову чи мирова угода сторін повинні відповідати вимогам статей 206 і 207 ЦПК України.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у справі допускається або відмова позивача від позову, або визнання позову відповідачем. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову

і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до статті 207 ЦПК Українисторони можуть укласти мирову угоду

і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву на будь-якій стадії судового процесу.

У клопотанні ОСОБА_2 порушено питання про закриття провадження

у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання автомобіля Lifan 620 LF 7162 E LX 3НГ, державний номер НОМЕР_5 , 2011 року, спільним сумісним майном подружжя, в якому він, ОСОБА_2 , є відповідачем, у зв`язку зі знищенням предмета позову.

Отже, оскільки ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання автомобіля Lifan 620 LF 7162 E LX 3НГ, державний номерний знак НОМЕР_5 , 2011 року, спільним сумісним майном подружжя, є відповідачем,

то він як відповідач не наділений процесуальними повноваженнями ставити питання про закриття провадження у справі із вказаних ним підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач у справі має право визнати позов

на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві, або вчинити інші дії, передбачені статтями 206, 408 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Оскільки постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою її обов`язкове скасування, це судове рішення належить скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове рішення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного суду від 12 вересня 2019 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя направити

на новий апеляційний розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Бурлаков
В. М. Коротун
М. Є. Червинська