Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 631/1153/13-ц

провадження № 61-26750св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 травня 2014 року у складі судді Марюхни Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, із 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований на АДРЕСА_1 , та 2/3 частини земельної ділянки площею 0,25 га в межах згідно з планом, що розташована на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів, якізнаходяться у відповідача.

Вказувала на те, що вказані житловий будинок та земельна ділянка набуті її батьком та його дружиною ОСОБА_5 під час шлюбу, право власності зареєстровано на ОСОБА_5 .

Отже, вказане майно належало ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності подружжя, з врахуванням рівності часток подружжя, її батьку належало 1/2 частини спірного майна.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частини спірного майна.

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого все належне їй на момент смерті майно заповіла своїй дочці ОСОБА_2

ОСОБА_4 на момент смерті ОСОБА_5 був непрацездатним та проживав із ОСОБА_5 у спадковому будинку і фактично прийняв спадщину, тому набув право на обов`язкову частку у спадщині.

Отже, до складу спадщини, яка відкрилась після смерті її батька, входить обов`язкова частка спадщини, яку він прийняв після смерті його дружини, тобто 2/3 частини спадкового майна.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 2/3 частки житлового будинку А-1, загальною площею 79,5 кв. м, житловою площею 48,6 кв. м, з надвірними будівлями: веранда «а», тамбур «а1», літня кухня «Б», веранда «б», ганок «б1», погріб «В», гараж «Г», сараї «г», «Д», «д», «Е», вбиральня «г1», навіси «е», «Ж», ворота «№», огорожа «№ 1», хвіртка «№ 2», що розташовані на АДРЕСА_1 , та на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,25 га в межах згідно з планом, що розташована на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХР № 131358, виданий 16 квітня 2004 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області на ім`я ОСОБА_5 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 2/3 частки житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_1 (житловий будинок «А-1», загальною площею 79,5 кв. м, житловою площею 48,6 кв. м, з надвірними будівлями: веранда «а», тамбур «а1», літня кухня «Б», веранда «б», ганок «б1», погріб «В», гараж «Г», сараї «г», «Д», «д», «Е», вбиральня «г1», навіси «е», «Ж», ворота «№», огорожа «№ 1», хвіртка «№ 2».

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,25 га в межах згідно з планом, що розташована на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, державний акт на право власності на земельну ділянку серія ХР № 131358 виданий 16 квітня 2004 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області на ім`я ОСОБА_5 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши, що спірний будинок та земельні ділянка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої, з врахуванням рівності часток подружжя, входило 1/2 частини спірного спадкового майна, яку прийняли спадкоємці: ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом, та ОСОБА_4 як спадкоємець за законом, який має право на обов`язкову частку спадщини, обов`язкова частка у спадщині якого становить 2/3 частини спірного майна; після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 2/3 частини спірного майна, яку прийняла позивач як спадкоємець першої черги спадкування за законом, яка у строк, визначений законом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , та, враховуючи, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне спадкове майно, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 2/3 частини спірного майна у порядку спадкування за законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У липні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Суди попередніх інстанцій, посилаючись на те, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований на АДРЕСА_1 , набутий у власність під час шлюбу подружжя (її матері та батька позивача) у 1968 році, не врахували, що згідно з даними погосподарської книги будинок побудований у 1935 році. Батько позивача - ОСОБА_4 ніколи не був зареєстрований у спірному будинку, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 був власником 1/2 частини спірного будинку, а також відсутні докази фактичного прийняття ним обов`язкової частки спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Матеріали справи містять різні за змістом та протилежні довідки про реєстрацію ОСОБА_4 у спірному будинку. Отже, позивач не довела, що вона має право на спадкування спірного будинку та земельної ділянки після смерті ОСОБА_4 . Крім того, під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також набуто у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований на АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, що також є спадковим майном, однак нотаріус не з`ясував повний обсяг спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 травня 2018 року справу призначено колегії суддів у складі: Стрільчука В. А.(суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено колегії суддів у складі: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Журавель В. І., Антоненко Н. О., Русинчука М. М., справу призначено до судового розгляду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Луспеника Д. Д., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Луспеника Д. Д., Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 (батько позивача) та ОСОБА_5 (мати відповідача) з 23 грудня 1966 року до 05 травня 2003 року (день смерті ОСОБА_5 ) перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули житловий будинок АДРЕСА_1 , 1968 року забудови, який на підставі свідоцтва про право власності від 19 листопада 2002 року, яке видане Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, належить ОСОБА_5 .

На підставі рішення VІІ сесії ХХІV скликання Ватутінської сільської ради від 09 квітня 2003 року ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку площею 0,25 га в межах згідно з планом, розташовану на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ХР № 131358, виданого 16 квітня 2004 року Ватутінською сільською радою.

За життя 20 грудня 2002 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно з яким заповіла все належне їй майно своїй дочці ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після смерті якої відкрилась спадщина.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_2 (її дочка) як спадкоємець за заповітом та ОСОБА_4 (її чоловік) як спадкоємець першої черги за законом, який має право на обов`язкову частку спадщини.

06 червня 2003 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

ОСОБА_4 , 1922 року народження, на час смерті дружини ОСОБА_5 був непрацездатним та постійно проживав у спадковому будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилась спадщина.

Спадкоємцями за заповітом та законом після смерті ОСОБА_4 є: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які у строк, передбачений законом, звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 .

Постановою державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області від 05 липня 2013 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований на АДРЕСА_1 , та на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, за цією ж адресою, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час придбання спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя.

Положеннями статті 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

У справі, що переглядається, установлено, що спірний будинок та земельна ділянка придбані під час шлюбу ОСОБА_4 (батько позивача) та ОСОБА_5 (мати відповідача), отже, є спільною сумісною власністю подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

Ураховуючи час відкриття спадщини, тобто той факт, що спадкодавець - ОСОБА_5 померла до ІНФОРМАЦІЯ_3 , то застосуванню до спірних відносин спадкування підлягають норми чинного на той час законодавства - ЦК Української PCP.

Статтею 524 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до статті 535 ЦК Української РСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка).

У справі, що переглядається, установлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина за заповітом, а її чоловік на час відкриття спадщини мав право на обов`язкову частку у спадщині.

Згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 , 1922 року народження, на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) був непрацездатним, оскільки перебував на пенсії за віком.

На день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у спірному будинку проживав чоловік спадкодавця - ОСОБА_4

16 квітня 2004 року та 20 квітня 2004 року ОСОБА_4 звертався до нотаріальної контори із заявами про відмову від обов`язкової частки, однак це відбулось із пропуском шестимісячного строку.

Отже, ОСОБА_4 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Чоловік спадкодавця - ОСОБА_4 , незалежно від змісту заповіту спадкував 2/3 частки від тієї частини, яку він спадкував би за законом.

У справі, що переглядається, установлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/2 частини спірного житлового будинку та 1/2 частини спірної земельної ділянки.

У зв`язку з викладеним слід зазначити, що у випадку спадкування за законом ОСОБА_4 (чоловік спадкодавця) та ОСОБА_2 (дочка спадкодавця) на підставі статті 529 ЦК Української РСР, як єдині спадкоємці, які вважаються такими, що прийняли спадщину, мали б успадкувати все майно померлої в рівних частках, тобто по 1/4 частки від усього спадкового майна.

Однак, оскільки ОСОБА_5 залишила заповіт на ім`я ОСОБА_2 , то ОСОБА_4 як непрацездатна особа на момент відкриття спадщини, повинен був успадкувати 2/3 частки від 1/4 частини спадкового майна, яка б належала йому у випадку спадкування за законом.

Таким чином, розмір обов`язкової частки ОСОБА_4 у спадщині після смерті дружини - ОСОБА_5 складав 1/6 частки всього спадкового майна (2/3 від 1/4 = 1/6) незалежно від змісту заповіту.

Незвернення спадкоємця до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права власності на спадкове майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/6 частки спірних житлового будинку та земельної ділянки (обов`язкова частка спадщини, яку успадкував ОСОБА_4 ) та 1/2 частки спірних житлового будинку та земельної ділянки (1/2 частини майна подружжя).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Установивши, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті її батька ОСОБА_4 , у строк, передбачений законом, прийняла спадщину та, враховуючи, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на 2/3 частини (1/6 + 1/2) спірного майна у порядку спадкування за законом.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 01 листопада 2017 року зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 травня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року підлягає поновленню.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 травня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Ю. В. Черняк