ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 127/25001/18

провадження № 61-8971 св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - управління Державної казначейської служби України в м. Вінниці Вінницької області,

третя особа - управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Варганова Віктора Валерійовича, який діє в інтересах управління Державної казначейської служби України в м. Вінниці

Вінницької області, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області

від 16 листопада 2018 року в складі судді Венгрина О. О. та на постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2019 року в складі колегії суддів Копаничук С. Г., Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст вимог позовних

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до управління Державної казначейської служби України в м. Вінниці та просив стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 92 678,60 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання, завданої внаслідок дії закону, що визнаний неконституційним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці як одержувач довічного грошового утримання судді у відставці.

За період із кінця 2014 року до лютого 2018 року з нього стягнуто 92 678,6 грн податку на доходи фізичних осіб.

Такі відрахування проводились на підставі абзацу першого підпункту 164.2.19 статті 164 Податкового кодексу України.

Указані положення кодексу визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, а тому позивач вважає, що дії по утриманню із щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці податку з доходів фізичних осіб та військового збору є незаконними, не відповідають вимогам закону та іншим нормативним актам.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду від 16 листопада 2018 року позов задоволено, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь

ОСОБА_1 92 678,6 грн у рахунок відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним у встановленому порядку.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачеві було призначено довічне грошове утримання та визначено його розмір, однак виплата була проведена не в повному обсязі через відрахування сум податку і військового збору на підставі положень закону, визнаного в подальшому неконституційним, тобто було порушене закріплене в статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та гарантоване Конституцією України право позивача на мирне володіння своїм майном.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2019 року апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду від 16 листопада 2018 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги про те, що після визнання неконституційними положень ПК України відрахування були припинені, не стосується питання відшкодування збитків, спричинених неконституційним законом за час його дії та не спростовують оскаржуване рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

24 квітня 2019 року представник відповідача подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2018 року та на постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2019 року, а також клопотання про зупинення виконання зазначених судових рішень до завершення розгляду цієї касаційної скарги.

Ухвалами Верховного Суду від 21 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі. Зупинено виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2019 року до завершення розгляду касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2020 року справа призначена до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Указує, що після визнання Конституційним Судом України неконституційними положень Податкового Кодексу України, на підставі яких з позивача стягувались податки та військовий збір, Пенсійний фонд припинив таке відрахування, а до цього моменту закон був чинний, і тому не можна розцінювати проведені на його підставі відрахування як збитки.

Окрім того, положення статті 1175 ЦК України не підлягають до застосування в даній справі, так як вони стосуються незаконних нормативних актів, а в справі що розглядається, положення закону визнані неконституційними і будь-яким законом України не врегульовано порядок відшкодування шкоди в такому випадку. Не звернув суд уваги і на те, що Державна Казначейська служба не може здійснити списання грошових коштів з Державного бюджету України, це можливо лише тоді, коли в Казначейській службі відкриті відповідні рахунки державних установ чи організацій.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив на дану касаційну скаргу до Верховного Суду від інших учасників справи не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі постанови Верховної Ради України № 59-VIII

від 25 грудня 2014 року наказом голови Апеляційного суду Вінницької області №166/2-06 від 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 виведено зі штату суддів Апеляційного суду Вінницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку

Із січня 2015 року ОСОБА_1 як суддя у відставці отримує в Управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до інформаційного листа Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці від 30 серпня 2018 року № 3007/11-32-2/05 із січня 2015 року по серпень 2018 року включно ОСОБА_1 нараховано 1 042 957,29 грн довічного грошового утримання, з січня 2015 року по лютий 2018 року включно утримано 92 678,6 грн податку на доходи фізичних осіб.

Із довічного грошового утримання ОСОБА_1 із січня 2015 року по лютий 2018 року включно утримано 92 678,6 грн податку на доходи фізичних осіб.

Підставою для утримання зазначених виплат стали зміни до абзацу першого підпункту 164.2.19 статті 164 ПК України, які були внесені Законом України

№ 1166-VІІ від 27 березня 2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України(тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 як суддя у відставці, який отримує довічне утримання судді, просив відшкодувати йому майнову шкоду, завдану прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоотриманого довічного грошового утримання судді.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360 цс 18) зробила висновок, що якщо спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби, а орган, в якому особа перебувала на цій службі, не здійснював щодо неї публічно-владні управлінські функції у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі

№ 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19) викладено висновок, що «у справі, що розглядається, ОСОБА_1 у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період у 2008 році та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати, недоплаченого щомісячного грошового утримання за певний період у 2008 році та компенсації втрати його частини у зв`язку з несвоєчасною виплатою. Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу у 2008 році (січень - травень), коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою. З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання. Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного

цивільного суду від 05 вересня 2019 року справа № 686/6775/18 (провадження

№ 61-42631сво18) зроблено висновок, що «спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив, зокрема, в постановах від 25 вересня 2019 року в справі № 127/26097/18 (провадження № 61-4865 св 19), від 25 вересня 2019 року в справі № 130/2278/18 (провадження № 61-8517св19),

від 27 листопада 2019 року в справі № 127/23853/18 (провадження

№ 61-6379св19).

Наведене залишилося поза увагою судів, які, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства, чим порушили норми процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Ураховуючи викладене, касаційний суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області підлягає частковому задоволенню, судові рішення попередніх інстанцій - скасуванню з закриттям провадження в справі.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України (в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд повинен повідомити позивачеві, до юрисдикції якого суду належить розгляд таких справ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом № 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі». Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 8 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. З огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, вона відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Великої Палати Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції».

Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, у редакції Закону № 460-IX, роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду

від 18 березня 2020 року в справі № 750/2669/17 (провадження № 61-25195св18).

Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Варганова Віктора Валерійовича, який діє в інтересах управління Державної казначейської служби України в м. Вінниці Вінницької області, задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2019 року скасувати.

Провадження в справі № 127/25001/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України в м. Вінниці Вінницької області, третя особа управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання судді закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи належить до адміністративної юрисдикції.

Із моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2019 року втрачають законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук