Головуючий суду 1 інстанції - Осіпенко Л.М.
Доповідач -Коновалова В.А.
Провадження № 22-ц/810/674/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 грудня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Дронської І.О., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Лобанцева С.Ю.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» ,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3

на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 10 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Осіпенко Л.М. в м. Сватове Луганської області,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У червня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що 09 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 900/6360/11, відповідно до умов якого відповідачу ОСОБА_1 , надано кредит в сумі 250000 грн на придбання автомобіля, терміном до 10 листопада 2014 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язання між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір застави автотранспортного засобу № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року, за яким в заставу передається легковий автомобіль марки AUDI, модель Q3, колір - білий, рік випуску - 2011, номер кузова - VIN- НОМЕР_1 , тип легковий (універсал), реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Також в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 09 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 900/6360/11.

12 жовтня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» укладено договір відступлення права вимоги № 12/10/16, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року укладеним між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія».

В порушення вимог закону та умов договору кредиту відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на дату укладання договору про відступлення права вимоги у відповідачів утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 136131,76 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 72303,25 грн; збитки від інфляції в розмірі 63828,51 грн.

Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» заборгованість за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року в розмірі 155234,21 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 49395 грн 63 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 10 червня 2014 року по 11 вересня 2016 року у розмірі 22907 грн 62 коп., інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту за період з 10 липня 2014 року по 20 серпня 2019 року у розмірі 82930 грн 96 коп. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 17 жовтня 2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» заборгованість за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року в розмірі 136131,76 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 13 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 17 жовтня 2017 року скасовано.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 10 серпня 2020 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадоволено.

Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія»заборгованість за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року в розмірі 155234,21 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 49395,63 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 10 червня 2014 року по 11 вересня 2016 року у розмірі 22907,62 грн; інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту за період з 10 липня 2014 року по 20 серпня 2019 року у розмірі 82930, 96 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що кредитним договором передбачено зобов`язання щомісячної сплати тіла кредиту і відсотків у відповідності до графіку, який є невід`ємною частиною договору.

Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 49395 гр. 63 коп., яка утворилась з 09 липня 2014 року по 10 листопада 2014 року, заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 10 червня 2014 року по 11 вересня 2016 року у розмірі 22907 грн 62 коп. та інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту за період з 10 липня 2014 року по 20 серпня 2019 року у розмірі 82930 грн 96 коп.

Позивач звернувся до суду 01 червня 2017 року, що підтверджується датою на поштовому конверті.

Суд вважав, що заборгованість, яка нарахована з 10 червня 2014 року, обрахована в межах строку позовної давності є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідачів.

Також суд вважав, що інфляційні нарахування входять до складу грошового зобов`язання, тому підлягають солідарно стягненню з відповідачів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 просить скасувати рішення Сватівського районного суду Луганської області від 10 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не з`ясовано та не досліджено докази по справі, оскільки позивачем в порушення ч. 2 ст. 64 ЦПК України подано лише копії кредитного договору та договору поруки.

Також ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 зазначає, що заявлена сума боргу не відповідає фактичній, так як на виконання умов договору ОСОБА_1 здійснювалися платежі вказані в умовах кредитного договору, що підтверджується квитанціями про сплату, які містяться в матеріалах справи, але в розрахунку заборгованості вказані суми погашення різняться, що ставить під сумнів правомірність даного розрахунку заборгованості.

Крім того, відповідач вказує, що позивачем неправомірно нараховано штрафні санкції, оскільки інфляційні збитки є одним з різновидів штрафних санкцій, то у позивача не було права нараховувати відповідачеві суму інфляційних збитків, що судом першої досліджено не було.

Додатково зазначає, що позивачем невірно нараховано суму інфляційних збитків, так як в даному випадку позивач є новим кредитором, який витратив на купівлю права вимоги за даним кредитним договором значно менше коштів, аніж на його видачу витратило Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», тому і суму інфляційних збитків позивач мав нараховувати виключно на суму купівлі права вимоги за даним кредитним договором.

Судом першої інстанції в рішенні невірно зазначено найменування, дату та номер кредитного договору.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження та Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», ОСОБА_2 роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» отримало копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу у справі 05 жовтня 2020 року, ОСОБА_2 отримав 29 вересня 2020 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (Т. 3 а.с. 8,10).

ОСОБА_1 отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі 29 вересня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (Т. 3 а.с. 7).

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» зазначило, що доводи відповідачів є необґрунтованими та помилковими.

Твердження відповідачів про те, що письмові докази подаються в оригіналі, але позивачем не надано оригіналів кредитного договору та договору поруки спростовуються тим, що ст. 64 ЦПК України передбачено право, а не обов`язок суду вимагати подати оригінал відповідних документів.

Кредитний договір № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року був укладений між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , тобто між двома сторонами, отже оригінал такого договору мається в наявності й у відповідача по справі, аналогічна ситуація стосується й договору поруки, укладеного з ОСОБА_2 .

Крім того, позивач зазначає, що нараховуючи згідно положень ст. 625 ЦК України інфляційні витрати жодним чином не порушив вимоги Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки ані штрафів, ані пені на основну суму заборгованості з відповідачів судовим рішенням стягнуто не було.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 вказала, що не заперечує наявність кредитного договору, кредитні кошти отримала, більшу частину з них повернула у встановлені в кредитному договорі строки та у встановлених сумах ануїтетних платежів. Наявність боргу в розмірі 41448,93 грн з липня 2014 року виключно на підставі графіку платежів не заперечує і готова вказану суму погасити, але виключно правомочному на те стягувачу.

Зазначає, що відповідно додатку 1 до кредитно договору - графіку платежів % вставка з 09 грудня 2012 року до закінчення договору складає 15,24 %. Тому нарахована позивачем заборгованість з відсотків в розрахунку заборгованості є незаконною.

Також посилається на те, що позивачем невірно розраховані інфляційні витрати, які слід було розраховувати з 12 жовтня 2016 року - дати коли позивач отримав даний кредитний договір для стягнення на підставі договору про відступлення прав вимоги від 12 жовтня 2016 року. Сума інфляційних витрат за період з 12 жовтня 2016 року по 20 серпня 2019 року складає 17687,72 грн.

ОСОБА_1 просить задовольнити апеляційну скаргу з урахування даної відповіді на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія».

В додаткових поясненнях Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» зазначило що згідно до наданого належного та допустимого доказу - розрахунку зазначено, що загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на 12 жовтня 2016 року становить 72303,25 грн, в той час коли у відповіді на відзив на апеляційну скаргу представником скаржника безпідставно та без жодного належного доказу лише зазначено, що сума заборгованості за кредитним договором, яку відповідач готовий сплатити становить 41448,93 грн.

В судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», який приймав участь в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_1 , який приймав участь в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити з урахуванням наданої відповіді на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія».

Відповідач ОСОБА_2 , який приймав участь в судовому засіданні режимі відеоконференції, вважав, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, представника ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 рішення суду не оскаржується, а із тексту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 рішення суду оскаржується щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, тому рішення суду в частині договору поруки не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того,кредитним договором передбачено зобов`язання щомісячної сплати тіла кредиту і відсотків у відповідності до графіку, який є невід`ємною частиною договору.

Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 49395 грн. 63 коп., яка утворилась з 09 липня 2014 року по 10 листопада 2014 року, заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 10 червня 2014 року по 11 вересня 2016 року у розмірі 22907 грн 62 коп. та інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту за період з 10 липня 2014 року по 20 серпня 2019 року у розмірі 82 930 грн 96 коп.

Позивач звернувся до суду 01 червня 2017 року, що підтверджується датою на поштовому конверті.

Суд вважав, що заборгованість, яка нарахована з 10 червня 2014 року, обрахована в межах строку позовної давності є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 900/6360/11, відповідно до умов якого відповідачу ОСОБА_1 , надано кредит в сумі 250000 грн на придбання автомобіля, терміном до 10 листопада 2014 року.

Згідно пункту 4 кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів. Сума кредиту та процентів щомісяця погашається рівними частинами на протязі всього строку дії кредитного договору. Щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням відсотків на залишок заборгованості.

Пунктом 5 кредитного договору передбачено, що графік платежів, що укладається між банком та позичальником і який визначає розмір та періодичність сплати платежів на користь банку, а також містить розмір інших платежів та інформацію необхідність яких/якої визначена вимогами чинного законодавства України, є невід`ємною частиною цього договору (Додаток № 1).

Зазначені обставини свідчать про те, що сторони в договорі кредиту № 900/6360/11 встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням кредитних коштів згідно графіку платежів.

Кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем ОСОБА_1 не оспорювався та не визнавався недійсними. Відповідачем ОСОБА_1 не заперечувалось наявність кредитного договору № 900/6360/11 та підпису на ньому, що підтверджується змістом відповіді на відзив на апеляційну скаргу.

В якості забезпечення виконання зобов`язання між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави автотранспортного засобу № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року, за яким в заставу передається легковий автомобіль марки AUDI, модель Q3, колір - білий, рік випуску - 2011, номер кузова - VIN- НОМЕР_1 , тип легковий (універсал), реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Також в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 09 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 900/6360/11, згідно умов якого останній зобов`язався відповідати за належне виконання позичальником всіх його обов`язків по кредитному договору перед банком в повному обсязі.

Публічне акціонерне товариством «ОТП Банк» зобов`язання за кредитним договором виконало, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти.

12 жовтня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» укладено договір відступлення права вимоги № 12/10/16, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року укладеним між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія».

Згідно реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, який є додатком № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 12 жовтня 2016 року, до нового кредитора, у тому числі, перейшло право вимоги за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 та договором поруки № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Зазначені вище обставини свідчать про те, що усі права первісного кредитора Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року перейшли до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», яке набуло право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором та ОСОБА_2 за договором поруки № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року.

Відповідачі на підтвердження своїх заперечень не надали суду належних доказів, які б спростували вищевказані обставини і факти.

Звертаючись до суду позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованості по кредиту у розмірі 49395 грн 63 коп., яка утворилась з 09 липня 2014 року по 10 листопада 2014 року, заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 10 червня 2014 року по 11 вересня 2016 року у розмірі 22907 грн 62 коп. та інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту за період з 10 липня 2014 року по 20 серпня 2019 року у розмірі 82930 грн 96 коп.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачами виконувались умови кредитного договору № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року до червня 2014 року.

Судом першої інстанції встановлено, що починаючи з 09 липня 2014 року відповідачі допустили прострочення сплати чергового платежу за основним боргом та відсотками за користування кредитом, що відображено в наданих суду розрахунках заборгованості.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року, здійсненого Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», станом на 12 жовтня 2016 року, та наданою товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» інформацією, останній погашений плановий платіж по кредитному договору здійснений відповідачем 10 червня 2014 року в сумі 8657,29 грн. Дані обставини не заперечувались відповідачами.

Як зазначалось вище, кредитним договором передбачено зобов`язання щомісячної сплати тіла кредиту і відсотків у відповідності до графіку, який є невід`ємною частиною договору.

Із позовом до суду позивач звернувся 01 червня 2017 року, що підтверджується штампом на поштовому конверті.

Проте, судом першої інстанції не виконані вимоги статті 89 ЦПК України, в повній мірі не з`ясовані всі обставини справи, на які посилався позивач в позовній заяві, та не у повній мірі досліджені зібрані у справі докази та відповідно не надана належна правова оцінка таким доказам.

Суд першої інстанції зазначаючи про те, що заборгованість, яка нарахована з 10 червня 2014 року, обрахована в межах строку позовної давності є обґрунтованою, не надав оцінки графіку платежів,який визначає розмір та періодичність сплати платежів на користь банку та є невід`ємною частиною кредитного договору № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року.

Графіком платежів визначено щомісячний платіж з погашення кредитних коштів, який складається з основної суми боргу та відсотків. Так, в стовпчику 5 зазначена сума платежу за розрахунковий період, яка складається із погашення основної суми кредиту (стовпчик 6) та погашення процентів за користування кредитом (стовпчик 7).

Сума заборгованості за основною сумою кредиту за період з 10 червня 2014 року по 10 листопада 2014 року,відповідно до графіка погашення заборгованості складає 41448,93 грн (а.с 9).

Ураховуючи, що поручитель ОСОБА_2 відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, колегія суддів в силу частини третьої статті 367 ЦПК України виходить за межі вимог апеляційної скарги, та, вважає, що в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» підлягає стягненню заборгованість по кредиту в розмірі 41448,93 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в рішенні невірно зазначено найменування, дату та номер кредитного договору укладеного сторонами по справі не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду, оскільки фактично це є опискою, яка полягає в тому, що суд помилково в мотивувальній частині рішення зазначив, що «21.05.2008 року сторони уклали договір відновлюваної кредитної лінії № 200», проте між сторонами укладено кредитний договір № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року. Дана описка може бути виправлена у передбаченому ЦПК України порядку судом, що ухвалив рішення.

Щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 10 червня 2014 року по 11 вересня 2016 року у розмірі 22907 грн 62 коп.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ( стаття 610 ЦПК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530,631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно пункту 4 кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів. Сума кредиту та процентів щомісяця погашається рівними частинами на протязі всього строку дії кредитного договору. Щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням відсотків на залишок заборгованості.

Таким чином, сторони поряд з установленням строку дії кредитного договору № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року до 10 листопада 2014 року, встановили й строки виконання позичальником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів).

Як вбачається із матеріалів справи, графіком платежів,який також визначає розмір та періодичність сплати щомісячних процентів на користь банку, датою сплати грошових коштів встановлено 09 або 10 або 11 число кожного місяця,який є невід`ємною частиною кредитного договору № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року та в таблиці додатку № 1 до договору встановлена % вставка з 09 грудня 2012 року до закінчення договору 15,24%.

Проте, із розрахунку заборгованості за договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року (Т.1 а.с. 29), здійсненного Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» станом на 12 жовтня 2016 року,вбачається, що заборгованість по процентам розрахована банком, виходячи із процентної ставки 18,35 та 20,99 % річних.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача не зміг пояснити суду чим передбачено нарахування процентів, виходячи із процентної ставки 18,35 та 20,99 % річних.

Дані обставини свідчать про те, що визначений позивачем розмір заборгованості за процентами по кредиту в розмірі 22907 грн 62 коп., суперечить умовам кредитного договору, обумовленим сторонами у письмовому вигляді, а саме базова ставка за процентами за користування кредитом, яка зазначена в таблиці додатку № 1 до кредитного договору є фіксованою і з 09 грудня 2012 року складає 15,24 % річних, проте із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались проценти у підвищеному розмірі, виходячи із 18,35 та 20,99 % річних.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним вище обставинам, пославшись лише на вірно проведений позивачем розрахунок відсотків за користування кредитом.

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як зазначалось вище, строком повернення кредиту у повному обсязі відповідно до п. 2 кредитного договору є 10 листопада 2014 року.

Тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, отже після 10 листопада 2014 року позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами.

Колегія суддів вважає, оскільки право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося з 11 листопада 2014 року, то вимога банку про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 11 листопада 2014 року по 11 вересня 2016 року не підлягає задоволенню за необґрунтованістю.

Разом з тим, враховуючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню в сумі 41448,93 грн, погоджений сторонами розмір відсоткової ставки 15,24 %, розмір процентів за користування кредитом за період з 10 червня 2014 року по 10 листопада 2014 року розраховується наступним чином: 41448,93 грн (заборгованість за кредитом) х 15,24% / 365 днів х 154 дня = 2665,18 грн.

Враховуючи викладені вище обставини колегія суддів вважає, що з відповідачів солідарно на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 2665,18 грн за період з 10 червня 2014 року по 10 листопада 2014 року.

Щодо стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з положеннями статей 1054 та 1058 Цивільного кодексу України предметом кредитного договору можуть бути лише грошові кошти, а тому при вирішенні спорів, пов`язаних з неналежним виконанням зобов`язань, що випливають з кредитного договору, підлягають застосуванню норми частини другої статті 625 цього Кодексу, за змістом яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначених норм чинного законодавства свідчить, що наявність чи відсутність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, які боржник не виконав, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора його права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення.

Саме такі висновки щодо застосування тих самих норм права до спірних правовідносин сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року за результатами перегляду господарської справи № 910/8132/17,які відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права.

Інфляційні витрати за прострочення сплати кредиту (ст. 625 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, інфляційні витрати, передбачені ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є як основна сума заборгованості, так і проценти за користування кредитними коштами.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається із розрахунку заборгованості наданого позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання сума інфляції складає 82930 грн 96 коп. за період з 10 липня 2014 року по 20 серпня 2019 року.

Пунктом 2.1 договору про відступлення права вимоги № 12/10/16 від 12 жовтня 2016 року в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор передає у повному обсязі, а новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за кредитними договорами, перелік яких міститься у реєстрі боржників, наведеному у додатку 1 до цього договору, та які укладені між первісним кредитором та боржниками, а саме: первісний кредитор передає новому кредитору право вимоги виконання боржниками боргових зобов`язань за кредитними договорами в розмірах, зазначених в реєстрі боржників за суму, встановлену в п. 3 цього договору.

Отже, згідно договору про відступлення права вимоги № 12/10/16 від 12 жовтня 2016 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», до останнього перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року в сумі 72303,25 грн, яка складається з: прострочки за кредитом - 49395,63 грн, суми процентів - 22907,62 грн.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що право нараховувати інфляційні витрати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» виникає з 12 жовтня 2016 року, оскільки до останньогоперейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_1 прострочено виконання взятого на себе грошового зобов`язання за кредитним договором № 900/6360/11 від 09 листопада 2011 року, та вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» про стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту та процентами підлягає задоволенню частково, тому вимога позивача про стягнення суми інфляційних витрат підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного розрахунку.

41448,93 грн - сума заборгованості за основною сумою,

2665,18 грн - заборгованість за процентами,

44114,11 грн - загальна заборгованість за основною сумою та процентами,

індекс інфляції за період з листопада 2016 року по липень 2019 року становить 132,1%.

Сума інфляційних нарахувань за період з 12 жовтня 2016 року по 20 серпня 2019 року складає 14160,63 грн (44114,11 грн х 132,1% / 100).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з відповідачів солідарно на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за прострочення сплати кредиту в сумі 14160,63 грн за період з 12 жовтня 2016 року по 20 серпня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем неправомірно нараховано штрафні санкції, оскільки інфляційні збитки є одним з різновидів штрафних санкцій, матеріали містять підтвердження того, то у позивача не було права нараховувати відповідачеві суму інфляційних збитків, відповідачі по справі є внутрішньо переміщеними особами, що судом першої досліджено не було, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування саме пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому інфляційні витрати не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такі висновки щодо застосування норм права до спірних правовідносин сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 127/15672/16-ц.

Таким чином, положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не передбачають заборони нарахування інфляційних витрат на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до неправильного розуміння відповідачем норм Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду слід змінити, зменшивши суму стягнуту солідарно з ОСОБА_1 таОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» з 155 234 (сто п`ятдесят п`ять тисяч двісті тридцять чотири) грн 21 коп. до 58274 (п`ятдесят вісім тисяч двісті сімдесят чотири) грн 74 коп., яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 41448,93 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2665,18 грн за період з 10 червня 2014 року по 10 листопада 2014 року; інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту у розмірі 14160,63 грн за період з 12 жовтня 2016 року по 20 серпня 2019 року. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судового збору слід скасувати.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог сплачений судовий збір в сумі 3962,99 грн, що підтверджується платіжними дорученнями (Т.1 а.с.1,178).

Проте, позивачем переплачено судовий збір в сумі 2041,99 грн, який підлягає поверненню лише на підставі ухвали суду за клопотанням особи, що його сплатила.

Оскільки позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» підлягають задоволені частково, то з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 360,57 грн з кожного.

Ухвалою Луганською апеляційного суду від 24 вересня 2020 року встановлено, що за подання апеляційної скарги підлягає сплаті судовий збір у розмірі 3062,95 грн, сплачено скаржником 5944,50 грн, переплата судового збору становить 2881,55 грн.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, то з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на користьОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1913,10 грн.

Враховуючи вимоги частини 10 статті 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1552 грн 53 коп. (1913,10 грн - 360,57 грн).

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 10 серпня 2020 року змінити, зменшивши суму стягнуту солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 таОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», () з 155 234 (сто п`ятдесят п`ять тисяч двісті тридцять чотири) грн 21 коп. до 58274 (п`ятдесят вісім тисяч двісті сімдесят чотири) грн 74 коп., яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 41448,93 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2665,18 грн за період з 10 червня 2014 року по 10 листопада 2014 року; інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту у розмірі 14160,63 грн за період з 12 жовтня 2016 року по 20 серпня 2019 року.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 10 серпня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судового збору скасувати.

Стягнути зОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ,на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», судовий збір в сумі 360 грн 57 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , податковий номер НОМЕР_3 судовий збір в сумі 1552 грн 53 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді І.О.Дронська

В.М. Луганська