Дата документу 07.12.2020 Справа № 311/2182/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 311/2182/20 Головуючий у 1 інстанції Задорожко Д.А.
Провадження №22ц/807/3117/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Онищенка Е.А.

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 23 січня 2007 року.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що відповідно до виявленого бажання, Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову. У подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 14000 грн. В редакції умов та правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року згідно до п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю Сторін у розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84% - для картки «Універсальна голд».

АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що виконали свої зобов`язання у повному обсязі, а саме надали Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте Відповідач свої зобов`язання порушив, у зв`язку з чим, станом на 02 квітня 2020 року має заборгованість у розмірі 29893,90 грн., яка складається з: 19721,23 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 8239,05 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими згідно ст. 625; 33,91 грн. - нараховано пені; 0 грн. - нараховано комісії, а також штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1399,71 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 29893,90 грн. та 2102 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору №б/н від 23 січня 2007 року у розмірі 19721,23 грн. та 1387,32 грн. витрат по судовому збору, а всього 21108,55 грн. В задоволені позову в іншій частині - відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду, а саме в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом і штрафу, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просять заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог,а в іншій частині рішення залишити без змін.

У доводах апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає що суд не врахував усі обставини справи.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що встановивши, що банк надав відповідачу кредиту, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи погоджений сторонами розмір відсотків за користування кредитом - 3% на місяць, про що зазначено в Анкеті-заяві від 23 січня 2007 року, яка додавалась до позовної заяви. Зазначають, що для правильного вирішення справи суттєвим є визначення строку дії картки, тому суду було надавалась довідка щодо виданих Позичальникові кредитних карток з інформацію про строк дії останньої кредитної картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття 08 листопада 2006 року, термін дії до листопада 2009 року, № НОМЕР_2 дата відкриття 14 березня 2013 року, термін дії до серпня 2016 року, № НОМЕР_3 , дата відкриття 31 березня 2015 року, термін дії липень 2017 року, №НОМЕР_4, дата відкриття 31 березня 2015 року, термін дії серпень 2017 року, №НОМЕР_5, дата відкриття 15 жовтня 2014 року, термін дії січня 2018 року. Представником позивача самостійно здійснено підрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 23 січня 2007 року станом на 31 січня 2018 року (по останній день дії кредитної картки), що є предметом спору по цій справі та відповідає визначеним у Анкеті-заяві від 23 січня 2007 року умовам кредитування. Із розрахунку Сальдо (поточне або прострочене) помножити на річну ставку (36 %) помножити на кількість днів користування кредитом та поділити на кількість днів у році, помножити на 100%, заборгованість ОСОБА_1 дорівнює 4989,47 грн. (19721,23*36%*253/360). Кількість днів враховано починаючи з 24 травня 2017 року, тобто з моменту підвищення кредитного ліміту. Також, враховуючи погоджену сторонами відповідальність за порушення за несвоєчасне погашення заборгованості у вигляді нарахування штрафу (500 грн. +5% від суми позову), суд першої інстанції в порушення умов договору фактично звільнив Відповідача від відповідальності у вигляді неустойки, чим порушив право Позивача на її стягнення.

Крім цього, посилання суд першої інстанції на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) вважають неможливим, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» до позову долучено Наказ «Про актуалізацію Умов та Правил надання банківських послуг» від 11 лютого 213 року № СП-2013-6528929, тобто конкретну редакцію Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєднався Відповідач при підписанні анкети-заяви. Крім цього, необхідність відступити від висновків вищезазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду обумовлена також відсутністю заперечень Відповідача про ознайомлення з умовами кредитування.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується позивачем лише в частині відмови АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам, пені та штрафів.

В частині задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вбачається, що на підтвердження своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» додано до позовної заяви заяву, згідно якої ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я кредитну картку Універсальна, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, розрахунок заборгованості за договором б/н від 23 січня 2007 року, світлокопію паспорту ОСОБА_1 , виписку по картковому рахунку, довідки про зміну умов кредитування та про видачу кредитних карток (а.с. 7-46).

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні вимог щодо стягнення відсотків, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження погоджених між сторонами умов про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що наданий Банком до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою не може бути прийнятий судом, оскільки за відсутності підпису відповідача у вказаних документах, неможливо встановити, що саме ці умови та правила були запропоновані відповідачу для ознайомлення.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які наведені у витягу з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, та вважає узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, наведеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність посилання суду на позицію Верховного Суду, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, так як на думку Банку в тій справі відповідачем заперечувалися такі умови договору, а в цій справі відповідач не заперечував факт укладення кредитного договору та не оспорював його умови також не приймаються колегією суддів.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно посилання позивачем на відсутність заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

Так, судом першої інстанції залишено поза увагою, що в Заяві ОСОБА_1 зазначено вид бажаної кредитної картки - Кредитка «Універсальна» валюта - гривня, дату отримання ОСОБА_1 кредитної картки № НОМЕР_1 та ПІН-коду - 23 січня 2007 року, встановлена базова відсоткова ставка - 3 % на місяць з розрахунку 360 днів у році (а.с. 34, зворот).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою, що сторони погодили розмір відсоткової ставки за кредитним лімітом.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо погодження між Банком та ОСОБА_1 відповідальності за порушення за невчасне погашення заборгованості у вигляді нарахування штрафу та пені спростовуються матеріалами справи. зокрема, підписаною відповідачем заявою.

За таких обставин, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею у розмірі 33,91 грн. та штрафами у розмірі 1899,71 грн. (500 грн. фіксованої частини та 1399,71 грн. процентної складової) обґрунтовано залишені судом першої інстанції без задоволення.

Дослідивши розрахунок, наданий АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви, колегією суддів встановлено, що визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 8239,05 грн. суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді.

Встановлено, що базова ставка за процентами за користування кредитними коштами, зазначена у довідці становить 3 % на місяць, що становить 36% річних. Проте із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались відсотки як у передбаченому розмірі, так і у підвищеному розмірі, а саме: з 31 березня 2015 року нарахування відбувалось за відсотковою ставкою у розмірі 42 % річних. Також, з розрахунку заборгованості вбачаються й інші нарахування, які не були погоджені сторонами, зокрема пеня та комісія.

Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Колегією суддів враховується, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 періодично здійснювала погашення за наданим кредитом, зокрема й після неправомірного підвищення Банком відсоткової ставки до 42 % річних, після нарахування пені та комісії, частина від сплачених сум з цих коштів направлялися на погашення безпідставно нарахованих процентів, пені, та комісії, що відображається у графі 11 розрахунку, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсний розмір заборгованості, оскільки вказані зарахування також впливають на дійсний розмір тіла кредиту у відповідні періоди, на яке за умовами повинно було відбуватись нарахування відсотків.

Розрахунок, наведений АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі також не може бути прийнято до уваги колегією суддів, оскільки Банком при розрахунку та визначенні розміру періоду з нарахування відсотків, використано період з 24 травня 2017 року, з моменту підвищення кредитного ліміту.

Проте, дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що банком, на підтвердження збільшення кредитного ліміту долучено до позовної заяви довідку, відомості з якої суперечать інформації, відображеній у виписці по картковому рахунку ОСОБА_1 . Так, у виписки відсутні дані щодо зміни розміру кредитного ліміту, починаючи з 15 жовтня 2014 року.

За таких обставин, враховуючи те, що довідка про зміну умов кредитування не підписана представником банку, та суперечить відомостям відображеним у виписці, колегія суддів не приймає її як належний та допустимий доказ в контексті положень ст.ст. 77, 78 ЦПК України.

З урахуванням відсутності іншого розрахунку заборгованості, який містив би посилання на процентну ставку 36 % (тобто в межах умов кредитного договору), відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаної в розрахунку суми процентів (8239,05 грн). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року (справа № 663/1292/17, провадження № 61-16605св19)

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками, підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні цих вимог.

Відповідно п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність доказів про погодження сторонами умов договору кредитування є помилковими і спростовується матеріалами справи, у зв`язку з чим рішення в частині відмови стягнення відсотків, підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні цих вимог. Рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за неустойкою (пенею та штрафами) підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по процентам - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні вимог.

Заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за штрафами та пенею - залишити без змін.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» тіла кредиту в сумі 19721,23 гривень колегією суддів не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 грудня2020 року.

Головуючий:

Судді: