ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 січня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 744/1050/19

Головуючий у першій інстанції - Смага С. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/196/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Семенівська районна державна адміністрація Чернігівської області як орган опіки та піклування,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Семенівка,

дата складання повного тексту рішення судом першої інстанції -18.11.2019,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свій позов ОСОБА_1 мотивував тим, що від шлюбу з відповідачкою, який розірвано за рішенням суду, у них народився син ОСОБА_3 . Відповідачка зловживає спиртними напоями, неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не працює, тобто свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання дитини. Відповідачка також притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, тому такі дії відповідачки негативно впливають на дитинну, що, на думку позивача, є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Скаржник наполягає на тому, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не працює, в той час як він практично самостійно виховує сина, створює йому належні умови виховання. Ухилення відповідачки від виконання обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання неповнолітньої дитини підтверджується постановами cуду про притягнення її до адміністративної відповідальності, в тому числі і за вчинення насильства в сім`ї.

Своїм правом на подачу відзиву ОСОБА_2 та орган опіки та піклування не скористалися.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності такого обов`язкового елементу для позбавлення батьківських прав як винності в умисному ухиленні матері від виконання її батьківських обов`язків, відсутні також докази того, що на час розгляду справи відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, зловживає спиртними напоями, не було належним чином обґрунтовано ризики для життя та здоров`я дитини, які б свідчили про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Колегія суддів частково погоджується із зазначеним висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідачка ОСОБА_2 є його матір`ю (а.с.7).

Сторонами не заперечувалося, що на час звернення з позовом дитина проживала разом з батьками у приватному будинку по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із вимогами про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, ОСОБА_1 стверджував, що мати повністю ухиляється від виконання свого обов`язку по вихованню сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. Проте такі доводи не були підтверджені в обсязі, що є достатнім для задоволення позову.

Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Згідно з преамбулою Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Відповідно до ст.6 зазначеної Європейської конвенції під час розгляду справи, що стосується дитини, судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

На час розгляду справи сину сторін ОСОБА_3 виповнилося три роки. З огляду на вік дитини та положення ст.171 ч.2 СК України думка Дмитра щодо пред`явленого позову судом не вислуховувалася.

Сімейним кодексом України визначено чіткий перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей і відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише з підстав, передбачених ст. 164 СК України. При вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, суд повинен з`ясувати всі обставини, які дають підстави для позбавлення таких прав щодо дитини.

З наведеного слідує, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, можливо лише при повному, всебічному та об`єктивному з`ясування всіх обставин, оскільки позбавлення таких прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд в своїй постанові від 13.03.2019 у справі №631/2406/15-ц зазначив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49 та рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47).

Суд першої інстанції ретельно проаналізував наявні у справі докази і з огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки матері, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку відсутні достатні причини для позбавлення відповідачки батьківських прав як гострої соціальної необхідності, тому суд першої інстанції діяв у межах своєї дискреції.

Твердження позивача про те, що мати дитини неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав, не може бути визнано судом достатньою підставою для такого позбавлення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Матеріали справи містять копії постанов про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, проте ці докази повинні оцінюватися у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Із характеристики дитини ОСОБА_3 , складеної Семенівським закладом дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №6 «Сонечко», вбачається, що відповідачка приводить та забирає дитину із дитсадка, цікавиться її життям у групі, відвідує батьківські збори, дитина відкрита, доброзичлива, доглянута і розвинута на свій вік (а.с.11). З акту обстеження умов проживання дитини за адресою АДРЕСА_1 від 04.06.2019 слідує, що дитина має у будинку окрему кімнату з меблями та іграшками. Одягом забезпечена. В холодильнику є необхідні продукти (а.с.12). ОСОБА_2 мала позитивну характеристику під час роботи у ФОП ОСОБА_6 (а.с.33), на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває (а.с.35, 36).

З огляду на вказане вище, суд вважає, що доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей тощо, крім постанов про притягнення її до адміністративної відповідальності, позивачем суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що вихованням дитини відповідачка хоч і не в повній мірі, проте займається, виходячи зі своїх здібностей і фінансових можливостей, а наявні в матеріалах цивільної справи докази не є достатніми для обґрунтованості висновку про свідоме та умисне ухилення її від виховання дитини.

Надаючи оцінку висновку Семенівської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного:

В силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд апеляційної інстанції не згоден із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача зокрема тим, що висновок є недостатньо грунтовним, не містить даних про те, що ОСОБА_2 була заслухана органом опіки та піклування, у висновку відсутнє посилання і на те, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає приймати участь у вихованні дитини, вчиняє дії на зміну своєї поведінки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду з врахуванням наявних у справі постанов про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , поклавши на орган опіки та піклування в особі Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків, як то передбачено п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 зі змінами „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав".

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч.4, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2019 року змінити, доповнивши резолютивну частину другим абзацом наступного змісту: «Попередити відповідача ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на орган опіки та піклування в особі Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків".

В іншій частині рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 09.01.2020.