О К Р Е М А Д У М К А
судді Позняка Василя Михайловича
по справі про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1
У цій справі вирішено надати психіатричну допомогу в примусовому порядку шляхом госпіталізації ОСОБА_1 , 2002 року народження, проживає в с. Крутнів, Кременецького району Тернопільської області до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування.
Більшість вирішила, що заяву психіатричного закладу слід задовольнити, оскільки ОСОБА_1 хворіє на важку психічну хворобу, та є дані про те, що якщо особі не буде надана психіатрична допомога може бути заподіяна шкода її здоров`ю.
Категорично не погоджуюсь із більшістю виходячи із такого.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Водночас, ситуація, в якій опинилася ОСОБА_1 , вважаю, виникла через відсутність до неї уваги з боку близьких, а також зважаючи на її юний вік, цікавість. В цій ситуації, вважаю, що стан ОСОБА_1 можна покращити проявом турботи про неї з боку близьких, та не є настільки важким, щоби обмежувати конституційні права.
Зокрема, в судовому засіданні ОСОБА_1 послідовно, логічно та переконливо спілкувалася, вказувала, що зрозуміла свою помилку, зазначила, що хоче жити, добровільно відмовилася від участі в спільнотах в соціальних мережах, які підштовхували її заподіювати собі шкоду, та виявила готовність працювати з психологами без госпіталізації.
Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».
Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.
Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.
Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих, тобто доказів обставин, що стали підставою для її госпіталізації, а тому не має підстав застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу.
СуддяВ. М. Позняк