Ухвала

Іменем України

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 703/1262/19

провадження № 61-17253ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Юлія Іллівна,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 лютого 2020 року у складі судді Прилуцького В. О. та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Василенко Л. І., Єльцова В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або Банк), в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва М. Ю. від 17 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк», скасувати реєстраційний запис та поновити відомості в державних реєстрах.

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваним рішенням нотаріуса на підставі іпотечного договору від 27 березня 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , задоволено вимоги іпотекодержателя шляхом державної реєстрації за відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира є предметом іпотеки, якою забезпечено виконання кредитних зобов`язань в іноземній валюті, тому підпадає під заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII), а тому право власності за відповідачем зареєстровано нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва М. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 грудня 2016 року індексний номер: 32990377, яким проведено державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «Приват Банк». Скасовано реєстраційний запис приватного нотаріусу Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва М. Ю. про право власності від 14 грудня 2016 року № 18100451 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «Приват Банк». Поновлено відомості в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкти нерухомого майна двокімнатну квартиру на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону «України № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 27 березня 2007 року, укладеного в іноземній валюті, тому у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк».

18 листопада 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не звернули увагу на те, що положення Закону № 1304-VII не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) на підставі задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі та застосували зазначені норми права без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 718/2468/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16-ц, від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 727/100801/815-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15-ц, від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що державний реєстратор не має права на безпідставну відмову у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії, а також на відмову у державній реєстрації.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі зазначає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що копію повного тексту постанови апеляційного суду отримано уповноваженою особою Банку лише 26 жовтня 2020 року, на підтвердження чого надав копію конверта апеляційного суду зі штрихкодовим ідентифікатором № 818.

Відповідно до частини першої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та надані заявником докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки встановлені обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є згідно із статтею 390 ЦПК України підставою для його поновлення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № СSS0GK00000178, відповідно до умов якого позивачу надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 20 800,00 дол. США для купівлі квартири, зі сплатою відсотків в сумі 245,37 дол. США та кінцевою датою повернення боргу до 26 березня 2027 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором 27 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передав в іпотеку двокімнатну квартиру загальною площею 48,9 кв. м по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 22 договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Звернення стягнення на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до пункту 27 цього договору іпотеки та статті 36 Закону України № 898-IV.

Оскільки ОСОБА_1 не повертав вчасно позичені кошти, що призвело до заборгованості за вказаним кредитним договором, Банк звернувся до суду із позовом про стягнення боргу.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 квітня 2015 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 04 листопада 2015 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» стягнуто заборгованість за кредитом від 27 березня 2007 року станом на 21 січня 2015 року в сумі 19 654,71 дол. США.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 14 грудня 2016 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М. Ю., оформлено право власності за АТ КБ «Приват Банк» на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Закону № 1304-VII передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону «України № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 27 березня 2007 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк».

За таких обставин, доводи касаційної скарги позивача про наявність правових підстав для вчинення державним реєстратором дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «ПриватБанк» спростовуються аналізом наведених вище норм матеріального права.

Оскаржувані судові рішення прийняті з дотриманням норм матеріального права та повністю відповідає правовим висновкам щодо правильності застосування судами положень Закону № 1304-VII, які неодноразово наводились в постановах Верховного Суду, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права є необґрунтованими.

Аргументи, з яких виходили суди попередніх інстанцій, вирішуючи даний спір, узгоджуються з висновками, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від яких Велика Плата Верховного Суду не знайшла підстав відступати (постанова від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц), а саме: «Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження».

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, тому доводи заявника в цій частині є безпідставними. Продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного в договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, однак таке стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог і не може бути реалізоване під час дії мораторію введеного Законом № 1304-VII.

Посилання заявника на постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 640/17931/16-ц є безпідставними, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи № 703/1262/19 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права, а також відмінний предмет спору.

Постанови Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16-ц, на які посилається заявник ухвалені раніше, ніж згадана постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, а тому наведені в них висновки, які суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, не можуть братися до уваги.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правовий висновок про те, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 ).

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити Акціонерному товариству Комерційного банку «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 лютого 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алексєєв Максим Юрійович, про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та зобов`язання вчинити дії, за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик