Головуючий суду 1 інстанції - Пелих О.О.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 431/6416/19
Провадження № 22-ц/810/197/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 грудня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Пономарьової В.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь Олена Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 10 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Пелиха О.О. в м. Старобільськ Луганської області,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давнини для звернення до суду, визначення не відбуття переводу прав і обов`язків на покупця, визнання правочину недійсним, вчиненого під впливом обману, третя особа - приватний нотаріус Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь Олена Олександрівна,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давнини для звернення до суду, визначення не відбуття переводу прав і обов`язків на покупця, визнання правочину недійсним, вчиненого під впливом обману, в обґрунтування якого вказала, що ОСОБА_2 є її донькою. У жовтні 2013 року позивачка перенесла тяжку операцію, проходила тривалий курс лікування. Перебуваючи у тяжкому стані на прохання ОСОБА_2 19 грудня 2013 року оформила у приватного нотаріуса договір купівлі - продажу житлового будинку, але фактично з донькою домовлялися про оформлення договору довічного утримання за яким би вона її доглядала та мала можливість проживати до моменту смерті у своєму житловому будинку, а після смерті відповідач отримала будинок з повним правом володіння, користування та розпорядження. На теперішній час ОСОБА_2 її не доглядає. Разом з тим, у договорі зазначено, що вона отримала гроші в повній сумі до підписання договору, але фактично гроші не отримувала і не тільки за будинок, а і на утримання. Зазначає, що не мала можливості своєчасно оскаржити укладений договір, оскільки після операції, тяжко хворіла, тривалий час лікувалася та не мала можливості звернутися до суду, а тому просила поновити їй строк позовної давності.

Позивачка просила суд поновити строк позовної давності, визначити не відбуття переводу прав ті обов`язків на покупця ОСОБА_2 , визнати недійсним правочин, вчинений нею під впливом обману, складений приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь Оленою Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за № 431.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 10 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давнини для звернення до суду, визначення не відбуття переводу прав і обов`язків на покупця, визнання правочину недійсним, вчиненого під впливом обману, третя особа - приватний нотаріус Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь Олена Олександрівна задоволено частково.

Суд поновив строк позовної давнини для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом. Визнав правочин, а саме договір купівлі - продажу житлового будинку від 09 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Замарь Оленою Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 431 недійсним з моменту укладення. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що ОСОБА_1 не розуміла природу договору купівлі - продажу, а також права та обов`язки, що виникли після його укладення. Його виконання не відбулося, умови виконані на були, фактично гроші відповідачем позивачу не передавалися, тому суд першої інстанції вважав що укладений договір не відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи та змісту правочину, а тому він може бути визнаний судом недійсним, оскільки вчинений під впливом обману.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 просить скасувати рішення Старобільського районного суду Луганської області від 10 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норма матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 посилається на те, що суд першої інстанції незаконно поновив позивачу строк для звернення до суду, порушивши норми процесуального права та проігнорувавши заяву відповідачки у відзиві про пропуск строку позовної давності і відсутність доказів про поважні причини для його поновлення.

Зазначає, що судом неповно та неправильно встановлені обставини справи, що мають значення для справи, не з`ясовано коли саме і при яких обставинах позивач встановила, що вона вчинила правочин під впливом обману з боку відповідачки або під впливом помилки щодо правової природи правочину.

Додатково відповідачка посилається на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений у присутності нотаріуса та посвідчений нотаріусом, право власності на будинок зареєстровано нотаріусом відповідно до вимог діючого законодавства. Рішення, дії та бездіяльність нотаріуса, який проводив оскаржуваний правочин не оскаржувались, не визнані судом незаконними.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 10 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження та ОСОБА_1 , приватному нотаріусу Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь Олені Олександрівні роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , приватний нотаріус Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь Олена Олександрівна отримали 13 березня 2020 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с.115,116).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що про обман при складанні договору купівлі-продажу будинку, замість договору довічного утримання їй стало відомо у 2019 році, коли вона стала наполягати на виконанні умов договору довічного утримання та від відповідачки дізналась, що на неї не покладено обов`язку на її довічне утримання. Також вказала, що ОСОБА_2 скористалася її поганим станом здоров`я.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином і в установленому законом порядку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення і у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що сторонами по справі рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ніким не оскаржується, тому рішення суду в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку суд першої інстанції виходив з того, що позивач помилялась щодо природи укладеного правочину. Також суд вважав, що оскаржуваний договір купівлі-продажу вчинявся під впливом обману зі сторони відповідача із застосування положень ст. 230 ЦК України.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Згідно статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Замарь О.О., за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язується прийняти належний позивачці на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 грудня 2013 року ОСОБА_2 є власником вище вказаного житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначати предмет та підстави позову відповідно до ст.ст. 13, 49, 175 ЦПК є виключним правом позивача.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах. Під підставами позову слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 грудня 2013 року, позивачка посилалася на те, що у жовтні 2013 році перенесла операцію та перебувала у тяжкому стані. Підписала договір купівлі-продажу, вважаючи, що уклала договір довічного утримання за яким відповідачка повинна була її доглядати, а позивачка мала можливість проживати до смерті у своєму будинку. Відповідачка не надає ні матеріальної, ні іншої допомоги. Як на правові підстави позову ОСОБА_1 посилається на положення статті 230 ЦК України.

Таким чином, викладені позивачкою обставини вказують на те, що ОСОБА_1 підписала договір купівлі-продажу під впливом помилки, вважаючи, що уклала договір довічного утримання.

Колегія суддів виходить із підстав позову, якими є посилання на факти укладення позивачкою договору купівлі-продажу житлового будинку під впливом помилки.

При цьому слід зауважити, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

Проте суд не визначився із підставами позову, та помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 230 ЦК України, які регулюють правові наслідки вчинення правочину під впливом обману.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 сформулював висновок, згідно з яким особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення спадкового договору замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору купівлі - продажу була особою похилого віку, їй виповнилося 83 роки; за станом здоров`я потребувала утримання та сторонньої допомоги, спірний житловий будинок є єдиним її житлом, іншого житла на дату вчинення правочину вона не мала. З моменту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу та до теперішнього часу проживає у спірному житловому будинку, а отже фактичної передачі цього житлового будинку обдаровуваній, а у подальшому покупцю за договором купівлі-продажу, не відбулося, сплачує комунальні послуги.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка зазначала, що грошей за придбаний будинок вона матері, на момент укладення договору, не передавала, але у подальшому маленькими частками виплачувала, скільки і коли уточнити не може, розписок з цього приводу та інших документів не має. Комунальні послуги за будинок не сплачує, оскільки не має можливості.

Зазначені обставини свідчать про те, що укладення договору купівлі-продажу житлового будинку не відповідало внутрішній волі позивачки та не було спрямоване на настання правових наслідків обумовлених оспорюваним договором, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде доглядати за нею та матеріально допомагати, тобто помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором.

Щодо строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка заявляла про застосування строку позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) наведено правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Із матеріалі справи вбачається, що з позовом до суду з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку позивачка звернулася 04 листопада 2019 року, тобто поза межами загального строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України.

Звертаючись до суду, позивачка просила суд поновити строк звернення до суду за захистом порушеного права, зазначивши в позовній заяві, що має похилий вік та поганий стан здоров`я.

Проте, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поганого стану здоров`я, а надана медична документація стосується лікування та перебування на стаціонарному лікуванні у період 2012 - 2013 роки.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка зазначала, що їй було відомо про те, що 09 грудня 2013 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу. Дані обставини підтверджуються показами свідка.

Посилання позивачки у відзиві на апеляційну скаргу на те, що про укладення договору купівлі-продажу їй стало відомо у 2019 році не заслуговує на увагу, оскільки спростовується матеріалами справи та показами самої позивачки наданими під час розгляду справи в суді першої інстанції, які зафіксовані за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів вважає, що причини, з яких позивачка пропустила строк, не можна визнати поважними, тому в поновленні строку позовної давності слід відмовити.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 грудня 2013 року слід відмовити за спливом позовної давності.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині поновлення строку позовної давнини для звернення до суду, визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 грудня 2013 року недійсним слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в поновленні строку позовної давності та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 грудня 2013 року відмовити за спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 10 лютого 2020 року в частині поновлення строку позовної давнини для звернення до суду, визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 грудня 2013 року недійсним скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в поновленні строку позовної давності.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 грудня 2013 року відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2020 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко