Провадження № 2/752/578/20
РІШЕННЯ

Іменем України

03.01.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про визнання права постійного користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів Київської міської ради, Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про визнання права постійного користування квартирою.

В обґрунтування позову зазначила, що з 1950 року батько позивача ОСОБА_2 проживав, а з 1999 року - став наймачем квартири АДРЕСА_1 . В 2013 році позивач на прохання батька переїхала в зазначену квартиру проживати, та з цього часу проживала з батьком однією сім`єю та вели спільне господарство. В зв`язку із хворобою батька, нею вчасно не було вирішено питання її реєстрації в квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер. Звернувшись вкінці травня 2017 року до ЖЕК-5441 для отримання квитанції по оплаті за комунальні послуги, їй повідомили, що квартира не приватизована, вона в ній не зареєстрована, а відтак немає будь-яких прав на квартиру. Зважаючи на те, що іншого житла у позивача немає, а наймач квартири - батько позивача помер, вона вирішила звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить суд визнати за нею право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.11.2019 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на підстави, які викладені в позові. Одночасно, зазначили, що позивач була членом сім`ї померлого батька, останні, проживали разом та вели спільне господарство, позивач іншого житла немає, а відтак наявні законні підстави для визнання за позивач права постійного користування квартирою.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився. Суду надіслав письмовий відзив на позов, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись, зокрема, на те, що позивач у квартирі не зареєстрована у встановленому законом порядку, та доказів на підтвердження того, що вона проживала в квартирі на правах члена сім`ї наймача, та фактично виконувала обов`язки члена сім`ї не надано, а тому відсутні підстави для задоволення позову

Представник відповідача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Суду подав письмовий відзив, відповідно до якого в задоволенні позову просив відмовити, оскільки, будинок, в якому знаходиться квартира до сфери управління адміністрації не передавався, та адміністрацією жодних прав та законних інтересів позивача порушено не було.

Представник третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» в судове засідання не з`явився. Суду надав письмові пояснення, відповідно до яких просив в задоволенні позову відмовити, оскільки, будинок не перебуває на балансі третьої особи.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідачів та третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 129Конституції України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Нормами ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що згідно ордеру на жиле приміщення № 15689 серії Б, ОСОБА_2 було надано право на зайняття жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що вона є донькою ОСОБА_2 , однак, будь-яких доказів цим твердженням матеріали справи не містять, та стороною позивача в ході розгляду справи це не доведено.

Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 30.04.1991 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.11.2017 року у справі № 752/11677/17, ОСОБА_1 було визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до листа Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 100-13775 від 10.09.2019 року, було встановлено, що згідно Реєстру територіальної громади міста Києва та карток реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , - зареєстровані особи відсутні.

14.03.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , однак, в цьому їй було відмовлено, оскільки, заявником не було надано достатніх документів для цього, зокрема, документи на підтвердження права проживання у квартирі, згоди власника на реєстрацію.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона постійно з 2013 року проживала разом із батьком однією сім`єю в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , однак, вона у встановленому законом порядку в квартирі не була зареєстрована, оскільки, батько хворів та в силу життєвих негараздів для неї це не було першочерговим, однак, доказів наведеним твердженням суду надано не було, як і не було позивачем пред`явлено та, відповідно, доведено, - вимогу про встановлення факту проживання з померлим однією сім`єю.

Наявні в матеріалах справи копії квитанцій про сплату коштів за житлово-комунальні послуги, на думку суду, є недостатніми та такими, що не підтверджують беззаперечно факт проживання позивача в квартирі із наймачем за його життя, як і не підтверджують його згоду на вселення позивача в квартиру та ведення з ним спільного господарства.

При вирішенні спору, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 58 Житлового кодексу Української PCP, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За положеннями частин 1, 2 статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК України).

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України).

Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України).

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово- експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

В пункті 13 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначено, що оскільки за змістом ст.ст. 64,65 ЖК України наймач і члени сімї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сімї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала постійного місця проживання.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Отже, за змістом вказаної норми закону, будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення.

Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму, а тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні, а судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 (зі змінами, внесеними постановами від 10 березня 1989 року № 2, від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998 року № 15), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Як слідує зі змісту статті 64 Кодексу, особа, яка вселилася як член сім`ї наймача квартири, що належить до державного і громадського житлового фонду, не набуває право користування цією квартирою, якщо при цьому вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Судом було достовірно встановлено, що позивач із 1991 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.11.2017 року, тобто майже через рік після смерті ОСОБА_2 була визнана такою, що втратила право користування зазначеною квартирою.

Крім того, відсутні дані того, що наймач спірної квартири ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сама позивач, за життя наймача зверталась до відповідних органів з питання її реєстрації у вказаній квартирі, та/або наймач надавав відповідну згоду на її проживання в квартирі

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЖК України, наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача.

Статтею 99 ЖК України передбачено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

Суд вважає, що позивачем в ході розгляду справи не було доведено належне дотримання порядку її вселення у спірну квартиру, не доведено факт згоди наймача на реєстрацію позивача у квартирі, згода померлого на її вселення до квартири відсутня, а також відсутні докази ведення спільного господарства між нею та наймачем, а тому дані обставини вказують на те, що позивач не набула права користування спірним жилим приміщенням.

Більше того, належних та допустимих доказів на підтвердження факту родинних зв`язків із наймачем ОСОБА_2 , який помер, - суду не надано, як і не надано доказів виконання позивачем обов`язків, як члена сім`ї наймача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки, встановлені судом обставини справи виключають можливість задоволення позовних вимог, так як позивачем не доведено набуття нею права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку, як члена сім`ї наймача.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про визнання права постійного користування квартирою, - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 09.01.2020 року.

Суддя Н.П. Чередніченко