_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/947/281/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.11.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Салтан Л.В.
присяжних: Брітанова О.Б..,
Айдинова В.В.,
за участю секретаря Громико В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про оголошення особи померлою,-

ВСТАНОВИВ:
21 вересня 2020 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з заявою про оголошення померлим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 19 серпня 2004 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.

Представник заявника у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги.

Представник заінтересованої особи Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив.
Суд, дослідивши надані докази, вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом у судовому засіданні, заявник ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року у справі № 520/9259/17, визнано ОСОБА_2 безвісно відсутнім.
Зазначеним рішенням було встановлено, що як стверджує заявник ОСОБА_1 , який є батьком ОСОБА_2 , останній зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , однак в ній не мешкає з січня 2010 року, оскільки пішов з дому після сварки з матір`ю ОСОБА_3 , після чого місце мешкання та будь-яка інформація стосовно ОСОБА_2 відсутня.
Судом під час розгляду справи були витребувані з Київського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області оригінали висновку за №2669, з яких судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , яка є тіткою ОСОБА_2 , подала до Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області заяву, зареєстровану в ЖЕОЗП № 2819, в якій вона просила встановити місце знаходження її племінника - ОСОБА_2 .
Згідно з висновком о/у СУР Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 14.02.2015 року встановлено, що ОСОБА_2 , 1988 року народження, в 2010 році зібрав свої особисті речі і документи, пішов від батьків, де на даний момент проживає невідомо. Також була здійснена перевірка по обліку УИАО ГУМВС, в ході якої інформація відносно ОСОБА_2 відсутня.
Сусіди: ОСОБА_5 , мешкаюча за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_6 , мешкаючий за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_7 , мешкаюча за адресою: АДРЕСА_5 , підтвердили факт не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 , з січня 2010 року, що підтверджується відповідним актом від 04 вересня 2017 року, підписи яких та акт завірений начальником дільниці №2 КП «ЖКС «Вузівський».
З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, підтвердження та встановлення усіх обставин по справі, 21 листопада 2017 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою витребувано у тому числі з Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі відомості про те, чи здійснюються відрахування в Пенсійний фонд на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 19.08.2004 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, а також відомості про фізичну чи юридичну особу-страхувальника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
З відповіді Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі від 08.12.2017 року за №12863/08 повідомлено суд, що ОСОБА_2 не є фізичною особою-підприємцем. Інформацію щодо нарахування заробітної плати застрахованій особі ОСОБА_2 надано страхувальником «Одеський обласний військовий комісаріат» за період з 05 серпня 2018 року по 15 квітня 2010 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вищевказані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року у справі №520/9259/17, а тому, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, при розгляді даної справи доказуванню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Згідно ст. 47 ЦК України за правовими наслідками оголошення фізичної особи померлою прирівнюється до правових наслідків, які настають у разі смерті фізичної особи, а саме: на майно такої особи відкривається спадщина. Спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п`яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв`язку з відкриттям спадщини. Нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження.
Відповідно до п. 13 Постанови ПВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що має юридичне значення» на відміну від факту смерті особи, який встановлюється судом за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин, громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, зазначених у ст. 21 ЦК, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина, коли немає доказів про факт його смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав безвісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України, якщо фізична особа, яка була оголошена померлою, з`явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем перебування цієї особи або суд, що постановив рішення про оголошення її померлою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення суду про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином, з урахуванням того, що відомості про місце перебування ОСОБА_2 відсутні, проведені заходи щодо його розшуку правоохоронними органами не дали позитивних результатів, а також те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року, було визнано ОСОБА_2 безвісно відсутнім, суд вважає, що викладені обставини у заяві доведені заявником та знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак, заява підлягає задоволенню.
Згідно ч. 1. ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд вважає, що заява підлягає задоволенню, оскільки є доведена та обґрунтована.

Керуючись ст. 77, 81, 263-265, 305, 306 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про оголошення особи померлою - задовольнити.
Оголосити померлим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 19 серпня 2004 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 04 грудня 2020 року.

Головуючий Салтан Л. В.

Присяжні: Брітанов О.Б.

Айдинов В.В.