Постанова

Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 199/4851/16-ц

провадження № 61-378св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_6 ,

треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6 , яка діє також як законний представник та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

треті особи за зустрічним позовом: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2017 року у складі судді Руденко В. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю.,

Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який в подальшому було уточнено, до ОСОБА_6 , яка також діє як законний представник в інтересах ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2007 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі зареєстровані колишня невістка ОСОБА_6 разом з малолітнім онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які з серпня 2015 року і по теперішній час не мешкають за вказаною адресою без поважних причин, що чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю. Крім того, вона несе витрати по сплаті комунальних платежів.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов?язати зняти їх з реєстраційного обліку.

У вересні 2016 року ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на поважність причин не проживання в належній позивачці квартирі, просила визнати за нею та її малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування вказаною квартирою та вселити їх з сином в належну позивачу квартиру.

При цьому зазначала про те, що з моменту припинення шлюбних відносин з

ОСОБА_5 , який є сином власника квартири, остання перешкоджає її проживанню у вказаній квартирі, у зв`язку з чим вона була вимушена 05 січня 2016 року звільнити квартиру.

Разом з цим вважає, що у зв`язку з припиненням їх сімейних відносин з позивачем та її сином, вона та її малолітня дитина не втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , просила визнати за нею та її малолітнім сином право користування квартирою АДРЕСА_1 ; вселити її та її малолітнього сина до квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська

від 06 липня 2017 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , яка також діє як законний представник в інтересах ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Позов ОСОБА_6 , яка також діє як законний представник в інтересах малолітнього

ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням та вселеннязадоволено частково.

Вселено ОСОБА_6 та її малолітнього сина - ОСОБА_4 до житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судові витрати, що складаються з судового збору, в розмірі 551,20 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив із положень статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 64, 156 ЖК України та недоведеності факту не проживання ОСОБА_6 з сином у спірній квартирі понад один рік, а також з того, що ОСОБА_6 є членом сім`ї власника, тривалий час проживала з власником як близький родич та не є тимчасовим мешканцем, вселена, зареєстрована та проживає у квартирі зі згоди власників - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_6 , ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Амур-Нижньодніпрвоського районного суду міста Дніпропетровська

від 06 липня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

05 грудня 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, судами не дотримано норм ЦПК України щодо їх законності та обґрунтованості, неповно з?ясовано обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, зроблено висновки, які не відповідають матеріалам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а ОСОБА_6 не доведено своїх заперечень.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 грудня 2017 року касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.

09 серпня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 13 квітня 2020 року № 1022/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-378св17 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого

2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що квартира

АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2007 року. У зазначену квартиру за згодою позивача були вселені їх син ОСОБА_5 зі своєю дружиною ОСОБА_6 та сином ОСОБА_4 , 2009 року народження, які в установленому законом порядку були зареєстровані за місцем проживання.

ОСОБА_1 перешкоджає відповідачу ОСОБА_6 та її малолітній дитині користуватись житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , оскільки має намір продати вказану квартиру, у зв`язку з чим останні починаючи з 05 січня 2016 року і по теперішній час в квартирі не мешкають.

За вказаних обставин, між сторонами існує спір про користування житлом, а отже відповідач не втратила інтересу до нього, проте має перешкоди у користуванні ним.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, врахувавши положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 156, 64 ЖК України та недоведеність факту не проживання ОСОБА_6 з сином у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, а також те, що ОСОБА_6 є членом сім`ї власника, тривалий час проживала з власником як близький родич та не є тимчасовим мешканцем, вселена, зареєстрована та проживає у квартирі зі згоди власників - ОСОБА_1 та

ОСОБА_3 , а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська

від 06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 22 листопада 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська

від 06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська