Дата документу 24.11.2020 Справа № 335/7945/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/7945/19 Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
Провадження № 22-ц/807/3278/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2020 року у справі за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат медичного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням),-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат медичного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням).

В обґрунтуваннясвоїх вимог зазначали, що 14 серпня 2010 року ОСОБА_1 було зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету та було укладено Типову угоду від 01 вересня 2010 року про підготовку фахівця з вищою освітою.

Згідно укладеної угоди, відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, а у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати вартість навчання.

У 2015 році відповідач змінила своє прізвище « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », а у 2016 році ОСОБА_1 отримала повну вищу освіту за спеціальністю «педіатрія» здобувши кваліфікацію лікаря-педіатра (диплом спеціаліста НОМЕР_1 ).

Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно Списку працевлаштування персонально кожного випускника. Однак до місця працевлаштування КУ «Мелітопольська міська дитяча лікарня» ОСОБА_1 не прибула, необхідний термін роботи не відпрацювала, з приводу проходження інтернатури та працевлаштування не зверталася, що одночасно свідчить про відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі.

Згідно розрахунку втрати державного бюджету з підготовки ОСОБА_1 за державним замовленням, у зв`язку з її не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі, становить 130199,35 грн., з яких сума фактичних витрат на навчання - 69165 грн. та 61034,35 грн. стипендії.

Посилаючись на наведені обставини, Запорізький державний медичний університет просив суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь збитки, (витрати державного бюджету), з його підготовки за державним замовленням у сумі 130199,35 грн. 35 коп., а також витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету збитки (витрати державного бюджету) з її підготовки за державним замовленням в сумі 130199,35 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року скасовано.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету збитки (витрати державного бюджету) з її підготовки за державним замовленням в сумі 130199,35 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи було встановлена наявність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, а отже позов підлягає задоволенню, витрачені на навчання кошті підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету. Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд першої інстанції до уваги не прийняв, оскільки про порушення взятих на себе зобов`язань по прибуттю на роботу до державного лікувального закладу за направленням і випускницею ОСОБА_1 , позивач дізнався лише 23 вересня 2016 року, з моменту повідомлення керівництвом Комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня» про неявку ОСОБА_1 на роботу. Враховуючи, що Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом 19 липня 2019 року ним не пропущено строк позовної давності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість та порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права просить рішення скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2020 року, та відмовити у задоволені позову Запорізького державного медичного університету.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про освіту» була виключена, натомість у ст. 64 ЗУ «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Тобто, Закон не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Також, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 посилається на те, що Порядок працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, приймався на виконання ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про освіту», яка як вже зазначалося вище, втратила чинність, а отже вказаний порядок також втратив чинність відповідно до ст. 58 Конституцій України. В апеляційній скарзі також міститься посилання на нікчемність угоди у зв`язку з базальтернативністю її підписання та відсутністю необхідного обсягу дієздатності у неповнолітньої особи на момент її підписання.

Також, в апеляційній скарзі посилаються на те, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 закінчила навчання і була відрахована з Запорізького державного медичного університету 17 червня 2016 року, направлення їй не вручалось, та відсутнє в матеріалах справи, а отже строк позовної давності має обчислюватися з 17 червня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 14 серпня 2010 року ОСОБА_1 було зарахована студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету (а.с. 8).

01 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та Запорізьким державним медичним університетом МОЗ України укладено Типову угоду № 2010024 про підготовку фахівця з вищою освітою. Відповідно до умов угоди, позивач зобов`язався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечити місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де відповідач зобов`язана відпрацювати не менше трьох років. Студент в свою чергу зобов`язалася оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченої відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямком підготовки «педіатрія» і прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років (а.с. 7).

Наказом Запорізького державного медичного університету № 1125-с від 05 листопада 2015 року, студентці 6 курсу групи 9п медичного факультету ОСОБА_1 змінено записи прізвища у відповідних документах університету з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 (а.с. 19).

30 червня 2016 року ОСОБА_1 отримала повну вищу освіту за спеціальністю «педіатрія» та здобула кваліфікацію «лікар-педіатр», що підтверджується дипломом спеціаліста НОМЕР_1 (а.с.9).

Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно Списку персонального працевлаштування кожного випускника ІІ-го медичного факультету Запорізького державного медичного університету (а.с. 13-14).

Проте, відповідач за місцем направлення до Комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня» не прибула, що підтверджується Звітом щодо прибуття випускників ВНЗ до місць працевлаштування та проходження інтернатури у закладах охорони здоров`я Департаменту охорони здоров`я облдержадміністрації від 23 вересня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 не приступила до інтернатури без поважних причин (а.с. 10).

Факт неприбуття ОСОБА_1 до роботи за направленням також підтверджується листом вказаної комунальної установи № 656 від 29 грудня 2017 року, та листом Запорізького державного медичного університету за вих. № 08.5/4586 від 22 листопада 2016 року (а.с. 11, 12).

З розрахунку фактичних витрат на навчання ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2010 року по 30 червня 2016 року зазначені витрати, без врахування отриманої стипендії дорівнюють 69165 грн. (а.с. 18).

З довідки про доходи за весь період навчання вбачається, що ОСОБА_1 отримала 60198,94 грн. (а.с. 16-17).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 56 Закону України "Про вищу освіту" гарантує випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником.

За змістом ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту", випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 № 992. Згідно з пунктом 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, який врегульовував спірні правовідносини на час вступу ОСОБА_1 до університету, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати.

За змістом п. 4 наведеного Порядку, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1 (про підготовку фахівців з вищою освітою).

Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років (п. 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням).

Таким чином, встановивши, що відповідач, закінчивши навчання у Запорізькому державному медичному університеті за місцем працевлаштування - Комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня» не зверталася, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не було дотримано вимог нормативних документів та угоди від 01 вересня 2010 року в частині її обов`язку відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки в установі, відповідно до направлення на роботу.

При цьому, доводи апеляційної скарги про нікчемність угоди № 2010024 від 01 вересня 2010 року не приймаються колегією суддів з наступних підстав.

Відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Частиною першою статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Батьки позивача, дізнавшись про вчинення угоди № 2010024 від 01 вересня 2010 року, протягом одного місяця не заявили претензії позивачу. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим.

Крім того, ОСОБА_1 , будучи вже повнолітньою, не розірвала угоду, не зверталася до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує її права та інтереси, належним чином виконувала умови угоди, відвідувала заняття та виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує заперечення відповідача в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду, що про порушення взятих на себе ОСОБА_1 зобов`язань, позивач дізнався 23 вересня 2016 року, з моменту повідомлення керівництва Комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня».

Відповідно до п. 12 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» затвердженого Наказом МОЗ України 25 грудня 1997 року № 367, зареєстрованого в МЮУ 15 квітня 1998 року № 246/2686 саме на керівників вищих медичних закладів покладено обов`язок здійснювати чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури та роботи.

Пунктом 20 вказаного Порядку на керівників вищих медичних закладів покладається персональна відповідальність за своєчасне вручення випускникові направлення на роботу.

Таким чином, перебіг позовної давності за позовними вимогами Запорізького державного медичного університету почався з часу коли відповідач ОСОБА_1 не прибула до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк.

Аналогічна позиція відображена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року (справа № 335/2734/17, провадження № 61-21075св19).

Так, за приписами п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегією суддів встановлено, що направлення на роботу із зазначенням конкретної дати прибуття на роботу, про вручення якого ОСОБА_1 одночасно з отриманням диплому зазначається у позовній заяві в матеріалах справи відсутнє.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що списки персонального працевлаштування кожного випускника ІІ-го медичного факультету Запорізького державного медичного університету, в яких містяться відомості про ознайомлення ОСОБА_1 з пропозицією щодо працевлаштування складено 05 лютого 2016 року (а.с. 13-14).

Встановлено також, що ОСОБА_1 було відраховано після закінчення навчання з 17 червня 2016 року, що підтверджується витягом із наказу № 494-е від 17 червня 2016 року по Запорізькому державному медичному університету МОЗ України (а.с. 8).

Оскільки позивачем зазначається, що направлення на роботу ОСОБА_1 отримала одночасно з отриманням диплому, тобто 30 червня 2016 року, колегія суддів дійшла висновку, що в даному конкретному випадку перебіг позовної давності почався 01 липня 2016 року, тобто на наступний день після отримання відповідачем диплому. До суду позивач звернувся у 17 липня 2019 року (а.с. 20), тобто поза межами трирічного строку, встановленого законодавством.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України заявила про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності у суді першої інстанції (а.с. 80).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, та скасування рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2020 року, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2020 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат медичного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: