Постанова

Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 171/1013/16-ц

провадження № 61-47523св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року у складі судді Чумак Т. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Зубкової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 , у якій проживає ОСОБА_2 зі згоди її матері - ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а згодом ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі спадкового договору.

16 травня 2015 року ОСОБА_1 письмово повідомила ОСОБА_2 про необхідність звільнити належне їй житлове приміщення, на що остання відповіла відмовою.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у праві користування житлом шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення з квартири АДРЕСА_1 , та стягнути судові витрати.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання спадкового договору недійсним, визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовано тим, що її матері - ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

З 2005 року в зазначеній квартирі проживає ОСОБА_2 , за погодженням із матір`ю, якій вона сплатила за цю квартиру кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, однак жодного договору з цього приводу вони не укладали.

За усною домовленістю між ними, квартира мала залишитися ОСОБА_2 , а за кошти у розмірі 10 000,00 доларів США мати допомагала своїй доньці та сестрі - ОСОБА_1 добудувати будинок АДРЕСА_2 , куди мати переїхала на постійне місце проживання у 2006 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а у липні 2016 року ОСОБА_1 повідомила свою сестру про те, що саме вона є власником спірної квартири на підставі спадкового договору від 06 грудня 2007 року та запропонувала їй виїхати з квартири у добровільному порядку.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01 жовтня 1992 року, визнати недійсним спадковий договір

від 06 грудня 2007 року, визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області

від 22 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що розташоване в АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 ..

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити вказане житлове приміщення протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі

275,61 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наявності у ОСОБА_1 перешкод в користуванні власністю та правомірністю її вимог про усунення цих перешкод.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01 жовтня 1992 року та застосування наслідків його недійсності, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, оскільки вона не виступала стороною цього договору та, на момент укладення цього договору, права ОСОБА_2 порушено не було.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору від 06 грудня 2007 року з моменту його укладення, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Розглядаючи спір в частині заявлених ОСОБА_2 зустрічних позовних вимог про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 листопада 2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня

2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з?ясовано обставини справи. Рішення Апостолівської районної ради від 16 квітня 1992 року № 119/1 про продаж спірної квартири ОСОБА_3 не існує. Суд апеляційної інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень і вказав, що рішення Апостолівської районної ради від 16 квітня 1992 року № 119/1 про продаж квартири головним інженером комбінату комунальних підприємств ОСОБА_4 громадянці ОСОБА_3 та розпорядження Президента України в Апостолівському районі від 28 травня 1992 року № 65 про продаж спірної квартири це тотожні, одні й ті ж самі документи. При цьому, суд першої інстанції встановив, що такого рішення не існує. Апеляційний суд проігнорував той факт, що договір купівлі-продажу спірної квартири вчинено на підставі неіснуючих документів, а, відповідно, цей договір вчинений сторонами під впливом помилки. ОСОБА_2 є прямою спадкоємицею ОСОБА_3 , а тому її права спірним договором купівлі-продажу порушуються, оскільки такий укладено на підставі неіснуючого рішення. В даному випадку потрібно застосовувати не лише норми ЦК Української РСР, але й норми діючого ЦК України.

Судами проігноровано правила статті 344 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 на протязі 10 років займала спірну квартиру, зробила в ній євроремонт, вклала у неї свої кошти. ОСОБА_1 в цей час ніяких перешкод у володіння та користуванні спірної квартирою не висловлювала, жодних вимог про можливе незаконне володіння ОСОБА_2 цією квартирою не заявляла.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Апостолівського районного суду Дніпропетровської області.

30 січня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 13 квітня 2020 року № 999/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-47523св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня

2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що на виконання Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир і будинків, затвердженого Постановою Ради міністрів УРСР і Укррадпрофа від 19 травня 1989 року № 142, уповноваженою комісією складено Акт від 25 травня 1992 року про продажну вартість квартири АДРЕСА_1 , яка підлягає продажу ОСОБА_3 , у розмірі

4 392,00 карбованці (а. с. 99).

Розпорядження представника Президента України від 28 травня 1992 року № 65 року дозволено комбінату комунальних підприємства (т. Михальчук) продати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 за 4 392,00 карбованців (а. с. 100).

ОСОБА_3 сплачено державне мито у розмірі 219,60 карбованців (а. с. 98) та

4 392,00 карбованці, які надійшли на рахунок комбінату 18 червня 1992 року за прибутковим касовим ордером № 385 (а. с. 101).

01 жовтня 1992 року між комбінатом комунальних підприємств, в особі головного інженера господарства Сенчишиної Л. А., та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Апостолівської держнотконтори 01 жовтня 1992 року, реєстраційний № 3369, та зареєстрований в Апостолівському МБТІ 16 жовтня 1992 року у реєстровій книзі за № 25-47 (а. с. 97).

В 2005 році до квартири АДРЕСА_1 вселилася на постійне проживання донька власника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , яка зареєстрована у цій квартирі з 13 червня

2006 року (а. с. 48 зворот).

06 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено спадковий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язалася виконувати розпорядження ОСОБА_3 , передбачені цим договором, і в разі її смерті набуває право власності на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Романченко Ю. В. та зареєстровано в реєстрі за № 2950. В цей же день нотаріусом накладено заборону на відчуження вказаної квартири, реєстр № 59 (а. с.13-14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а. с.8).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 квітня 2016 року (а. с. 15), право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі спадкового договору від 06 грудня

2007 року № 2950.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу

до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року

№ 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном

та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається

як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно

до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив наявність у ОСОБА_1 перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні власністю - квартирою

АДРЕСА_1 , зробив правильний висновок про усунення їй перешкод у користуванні житловим приміщенням.

щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 1992 року недійсним

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані наявністю обману в діях однієї із сторін договору купівлі-продажу від 01 жовтня 1992 року на момент його укладення та посилання в цьому договорі про вчинення продажу на підставі рішення Апостолівської районної ради від 16 квітня 1992 року № 119/12, яким не було передбачено можливість продажу спірної квартири ОСОБА_3 .

Оскільки договір купівлі-продажу було укладено у 1992 році, то спір про визнання договору недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними на момент його укладення, тобто ЦК Української РСР 1963 року (пункт 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України).

Вказане спростовує аргументи заявника щодо застосування до спірних правовідносин в цій частині норм діючого ЦК України.

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори) (стаття 41 ЦК Української РСР 1963 року).

Відповідно до статі 224 ЦК Української РСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 56 ЦК Української РСР повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації (частина перша статті 57 ЦК УРСР).

Відповідно до частин першої, п?ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що позивачем не надано, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення прав та інтересів ОСОБА_2 у зв`язку із укладенням між комбінатом комунальних підприємств, в особі головного інженера господарства Сенчишиної Л. А., та ОСОБА_3 спірного договору купівлі-продажу квартири від 01 жовтня

1992 року. ОСОБА_2 не є стороною спірного договору купівлі-продажу

від 01 жовтня 1992 року та не надала суду доказів щодо наявності у неї права на майно, яке є предметом цього договору, саме на момент його укладення. Суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01 жовтня 1992 року.

щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спадкового договору недійсним

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя стаття 203 ЦК України).

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених частиною третьою статті 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно до положень, викладених у статті 1304 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в частині другій статті 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Установлено, що 06 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено спадковий договір, який посвідчено приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Романченко Ю. В. та зареєстровано в реєстрі за

№ 2950. В цей же день нотаріусом накладено заборону на відчуження вказаної квартири, реєстр № 59 та внесено відповідні відомості до Спадкового реєстру.

Висновком експерта № 477-18 від 20 березня 2018 року підтверджено, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Покупець» у договорі купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 1992 року та підпис і запис від імені ОСОБА_3 в графі «Відчужувач» у спадковому договорі від 06 грудня 2007 року виконані однією і тією ж особою - самою ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що спадковий договір за своєю формою та змістом відповідає вимогам частини третьої статті 203, статті 1304 ЦК України, за життя ОСОБА_3 не ставила питання про його розірвання, у зв`язку з чим суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про те, що ОСОБА_2 не надано суду жодного належного та допустимого доказу про відсутність у її матері ОСОБА_3 вільного волевиявлення на укладення оспорюваного правочину і заявлені з цього приводу позовні вимоги задоволенню не підлягають.

щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зазначено, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності».

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами по справі, встановив, що з 2005 року у ОСОБА_2 виникло право користування квартирою, а не факт володіння цією квартирою, оскільки власником квартири була ОСОБА_3 , яка не відмовлялася від свого права власності на неї, про що позивачці було достовірно відомо. Суди дійшли правильного висновку про те, що в даному випадку відсутні правові підстави, передбачені статтею 344 ЦК України, для визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскаржуваних частинах постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня

2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області

від 22 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська