У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позов до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 45500 євро.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.07.2020 року цивільну справу №607/11517/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 листопада 2020 року, вказану позовну заяву залишено без руху, із зазначенням недоліків. Так в ухвалі було вказано на те, що:

У позовній заяві позивачем зазначено адресу місця проживання відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_1 . Проте вжитими судом заходами зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача встановити не надалось можливим. Зокрема, згідно довідок що надані відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради (№983/18-06 від18.09.2020 та №1606/18-06 від 24.10.2020 року), відповідач зареєстрованим за адресою вказаною в позовній заяві, а саме АДРЕСА_1 не значиться, такий знятий з реєстрації 30.05.2019 року.

Окрім того, в ухвалі зазначено, що доказів, які б підтверджували місцезнаходження майна або останнє відоме зареєстроване місце його проживання чи перебування, чи постійного його заняття (роботи) не надано, місцезнаходження його майна, що потребує уточнення позивачем. У зв`язку з вищевикладеним, позивачу було вказано на необхідність надати до суду докази щодо місця знаходження, реєстрації (перебування) відповідача, для його належного повідомлення.

Разом із тим в ухвалі про залишення позовної заяви без руху було вказано і на те, що до позовної заяви в підтвердження наведених у ній доводів ОСОБА_1 додає: копію розписки боргової, копію посвідчення інваліда ІІ групи виданого на ім`я ОСОБА_1 , копію паспорту гр. України виданого на ім`я ОСОБА_2 . Проте перераховані копії документів не посвідченні належним чином. А тому, позивачу було вказано на те, що до суду слід подати копії документів, що додаються до позовної заяви завірені належним чином відповідно до норм ЦПК України та про необхідність зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Окрім того, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 02.11.2020 р., позивачу щодо його позовної вимоги: «Негайно накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, активи, винаходи, частки в компаніях і тп. АДРЕСА_1 , квартира батька АДРЕСА_2 » було вказано на наступне: відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. При цьому ЦПК України визначає відповідну процедуру та порядок подання такої заяви, яка має відповідати вимогам ст.151 ЦПК України. Слід констатувати, що в даному випадку позивачем не дотримано передбачених ЦПК України норм. Разом із тим вважаю за необхідне роз`яснити позивачу, що відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позивачу згідно вимог ч.2 ст.185 ЦПК України, було надано строк для усунення зазначених недоліків, а саме: протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Вказану ухвалу від 02.11.2020 року, про залишення позовної заяви без руху було направлено позивачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулося до суду, позивачем особисто отримано листа із ухвалою про залишення позовної заяви без руху 13.11.2020 року.

Разом із тим станом на 03.12.2020 року, позивачем недоліки на які було вказано в ухвалі про залишення позовної зави без руху не усунуто.

Конституцією України гарантується право на судовий захист, водночас, виходячи зі змісту ч.2 ст. 68 Конституції України, необізнанність із законами не звільняє від юридичної відповідальності.

Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналіз судової практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (справа «Мушта проти України», заява №8863/06, рішення від 18.11.2010, пункти 37-38; Справа "Golder v. The United Kingdom", заява №4451/70, рішення від 21.02.1975, пункт 38).

Суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (Справа «Надточій проти України», заява № 7460/03, рішення від 15.05.2008, пункт 26; див. серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], no.39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, Серія A no. 208-B, п.33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, Серія A no.245-C, п.26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), no.54698/00, п.28, від 08.06.2006).

В даному випадку позивачем отримано ухвалу суду про залишення позову без руху, 13.11.2020, на усунення недоліків зазначених у ній йому було надано час а саме п`ять дів з моменту її отримання. Таким чином позивач міг усунути виявлені недоліки, або скористатися своїм правом на подання клопотання про продовження вказаного строку. Однак вказаним правом не скористався, слід констатувати, що жодних заяв чи клопотань від позивача на адресу суду не надходило.

Надання переваги будь-кому з учасників у справі у вирішенні процесуальних питань (у даному випадку щодо відкриття провадження за наявності вище вказаних недоліків) не відповідає таким засадам (принципам) судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Окрім того, право позивача на судовий захист не порушено, оскільки повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до суду в загальному порядку після усунення недоліків, про що вказав місцевий суд в ухвалі у даній справі, відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 185, 258-260 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, вважати неподаною та повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Учасник справи,якому повнаухвала судуне булавручена удень їїпроголошення абоскладення,має правона поновленняпропущеного строкуна апеляційнеоскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (підписання) безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош