Дата документу 12.11.2020 Справа № 554/5949/20
Провадження № 2/554/1846/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Бритвіної Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління майном комунальної власності міста про визнання частково недійсною та скасування приватизації квартири, визнання частково недійсним та скасування розпорядження про надання у власність квартири, визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності на частини квартири

УСТАНОВИВ:

02.07.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до уточнених позовних вимог (а.с. 73-74) прохав суд визнати частково недійсною та скасувати приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_1 в частині надання йому, ОСОБА_1 , у приватну спільну власність вказаної квартири; визнати частково недійсним та скасувати розпорядження Відділу приватизації житла Фонду міського майна від 20.12.1993 року № 10196 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в частині надання йому, ОСОБА_1 , у приватну спільну власність вказаної квартири; визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 20.12.1993 року, видане Відділом приватизації житла на підставі розпорядження від 20.12.1993 року № 10196 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в частині надання йому, ОСОБА_1 , у приватну спільну власність вказаної квартири; визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на зазначену квартиру.

В обґрунтування позову вказано, що у 2020 році, під час розгляду питання щодо постановки його, як військовослужбовця, на квартирний облік, йому стало відомо, що у 1993 році його мати, ОСОБА_2 , приймала участь у приватизації квартири загальною площею 31,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , у тому числі і на його ім`я. На момент здійснення приватизації вказаної квартири він був малолітнім (досяг неповних два місяці). Однак, приватизація частини вказаної квартири на його ім`я без його згоди, коли він був неповнолітнім, порушує його права, оскільки позбавляє можливості реалізувати своє право на приватизацію та отримати житло, як військовослужбовець.

06.07.2020 відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи.

13.10.2020 від представника відповідача, Управління майном комунальної власності міста, надійшов відзив на позов разом із клопотанням про продовження процесуального строку для надання відзиву відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України. У відзиві представник відповідача прохав відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що право позивача на житло органом приватизації не порушено. Матір позивача правомірно діяла в інтересах малолітнього сина під час приватизації квартири за адресою АДРЕСА_1 , оскільки проживала та була зареєстрована із сином за вказаною адресою, і чинне законодавство не вимагало отримання згоди органу опіки та піклування.

Інших заяв по суті справи від учасників не надходило.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у клопотаннях від 22.10.2020 прохали справу розглянути за їх відсутності, не заперечували проти задоволення уточнених позовних вимог.

26.10.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання 12.12.2020 позивач ОСОБА_1 не з`явився, у заяві від 22.10.2020 прохав суд розглянути справу за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у судове засідання 12.12.2020 не з`явились, неявка яких не перешкоджає розгляду справи по суті з урахуванням наданих ними клопотань від 22.10.2020 про розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача, Управління майном комунальної власності міста, у судове засідання 12.12.2020 не з`явився, у заяві від 12.11.2020 прохав суд розглянути справу за й ого відсутності, прохав відмовити у задоволенні позову з врахуванням відзиву.

Суд, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, письмові заяви по суті справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне.

На підставі розпорядження від 20.12.1993 року № 10196 Відділом приватизації житла Фонду міського майна було видано свідоцтво про право власності на житло, у відповідності до якого квартира загальною площею 31, 4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Тобто, у 1993 році, будучи малолітнім, позивач ОСОБА_1 , увійшов у приватизацію вказаної квартири з державного житлового фонду разом зі своєю матір`ю та іншими членами сім`ї, які проживали та були зареєстровані у даній квартирі на час здійснення приватизації, що підтверджується довідкою про склад сім`ї (а.с. 90).

Однак, приватизація частини вказаної квартири матір`ю на ім`я позивача без його згоди та згоди батька, коли позивач був малолітнім, наразі порушує його права та майнові інтереси, оскільки позбавляє можливості самостійно, відповідно до власної волі та інтересу, реалізувати своє право на приватизацію та отримати житло у порядку, передбаченому Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Приватизація вказаної квартири у 1993 році здійснювалась відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 року (далі Закон № 2482-XII від 19.06.1992 року) та наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (далі - Наказ № 56; із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05 серпня 1994 року №72; наразі даний наказ втратив чинність 16.12.2009).

У відповідності до ч.1 ст. 8 Закону № 2482-XII від 19.06.1992 року приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно з пунктом 5 Наказу № 56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

У відповідності до ч. 3, 5 ст. 8 Закону № 2482-XII від 19.06.1992 року передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Отже, виходячи з норм законодавства, яке регламентувало час спірних відносин приватизацію державного житлового фонду, вбачається, що участь у приватизації займаного державного (комунального) житла приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані у цьому житловому приміщенні особи, що проживають у ньому. Відмова від участі у приватизації житла осіб зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачалась, крім виключних випадків.

Відповідно, згоду на участь у приватизації надавали всі повнолітні члени сім`ї. Мати позивача, ОСОБА_2 , діяла у процесі приватизації квартири у 1993 році як у власних інтересах, так і в інтересах свого малолітнього сина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як законний представник, і чинне законодавство не передбачало обов`язкового отримання згоди органу опіки та піклування.

При постановці на облік військовослужбовців для забезпечення житла за місцем проходження служби, позивачу стало відомо про наявність у нього у власності приватизованого житла.

Позивач зазначав, що помилкові дії його матері, ОСОБА_2 , під час приватизації зазначеної квартири, призвели до порушення його права самостійно реалізувати своє право на отримання повноцінного житла, а тому прохав частково скасувати приватизацію, визнати частково недійсним та скасувати розпорядження від 20.12.1993 року № 10196 та свідоцтво про право власності на житло від 20.12.1993 року, оскільки вони не відображають його волевиявлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 229 ЦК України встановлює, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка, у тому числі, щодо прав сторін.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Визнання частково недійсною приватизацію та часткове скасування розпорядження та свідоцтва на право власності на вказане житло в частині майнових інтересів позивача, не призведе до порушення прав на житло інших співвласників, що є співвідповідачами у справі, які приватизували квартиру за власним волевиявленням та на законних підставах, а також не призведе до порушення інтересів держави в особі органів, на які покладено функцію здійснення приватизації.

У відповідності до ч. 11 ст. 8 Закону № 2482-XII від 19.06.1992 року спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати слід покласти на позивача, оскільки позивач наполягав на такому розподілі витрат.

Керуючись ст. 16, 203, 216, 229, 345 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 року, ст. 1-5, 10, 76-83, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління майном комунальної власності міста про визнання частково недійсною та скасування приватизації квартири, визнання частково недійсним та скасування розпорядження про надання у власність квартири, визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності на частини квартири - задовольнити у повному обсязі.

Визнати частково недійсною та скасувати приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_1 в частині надання ОСОБА_1 у приватну спільну власність квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати частково недійсним та скасувати розпорядження Відділу приватизації житла Фонду міського майна від 20.12.1993 року № 10196 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в частині надання ОСОБА_1 у приватну спільну власність квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 20.12.1993 року видане Відділом приватизації житла на підставі розпорядження від 20.12.1993 року № 10196 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в частині надання ОСОБА_1 у приватну спільну власність квартири за адресою АДРЕСА_1 ).

Визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий Октябрським РВ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області 11.02.2010; адреса АДРЕСА_2 ).

Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 25.10.1999; адреса АДРЕСА_2 ).

Відповідач - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ).

Відповідач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_7 виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 25.04.2000; адреса АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Управління майном комунальної власності міста (Код , юридична адреса м. Полтава, вул. Соборності, 36).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.О. Материнко