Провадження № 2/369/1272/20
03.09.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
Головуючої судді: Пінкевич Н.С.,
при секретарі Одинцов О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство "АЛЬФА-БАНК" про поділ майна подружжя, -
У грудні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 26 червня 1999 року він, уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Мають спільного сина ОСОБА_3 , 2001 року народження. Після одруження вони проживали з батьками дружини та сім`єю її сестри в одному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відносини між родичами були напруженими. В 2004 році відповідачка отримала земельну ділянку в АДРЕСА_2 , під забудову житлового будинку. Право власності на земельну ділянку було оформлене на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії КВ №103807, виданого 01 липня 2004 року.
Зазначав, що згідно з Сімейним Кодексом України, на момент набуття права на земельну ділянку в АДРЕСА_2 (станом на 01.07.2004 року), земельна ділянка, набута за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки не була віднесена законом до особистого майна одного з подружжя, а відтак була спільним майном подружжя на підставі ст. 60 СК України.
Також в 2005 році подружжя отримали кредит на купівлю автомобіля "SEAT" Ibiza VIN НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1391.
21 лютого 2006 року сторони розірвали шлюб, однак, розірвання фактичних шлюбних відносин з відповідачкою не відбулось, після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю, вести спільне господарство.
Позивач стверджував, що з моменту реєстрації шлюбу, після його розірвання і до теперішнього часу проживали разом сім`єю, вели спільне господарство, та мали спільний бюджет.
Позивач зазначав, що в 2007 в році отримав в спадок після смерті свого батька ОСОБА_4 трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , після чого сторонами було прийнято рішення про продаж даної квартири, та будівництво власного будинку на ділянці, яку, як стверджував позивач, вони отримали в 2004 році. Кошти, отримані з продажу квартири позивач віддав на погашення кредиту за автомобіль «SEAT» Ibiza, будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 190,2 кв.м., та придбав двокімнатну квартиру в новобудові в АДРЕСА_4 . Після продажу квартири позивач зареєструвався за місцем реєстрації відповідачки та їх сина. Оскільки коштів на завершення будівництва не вистачало в 2011 році позивач також продав квартиру в АДРЕСА_4 , а всі отримані кошти вклав в будівництво спірного незавершеного будівництвом будинку.
Позивач стверджував, що на даний момент будинок за адресою: АДРЕСА_2 є його єдиним житлом. Також зазначав, що останнім часом відносини сторін по справі стали напруженими і відповідачка ОСОБА_2 погрожує, що позбавить його права на частку в спільному майні та введе спірний будинок в експлуатацію на своє ім`я.
В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи без участі сторони позивача, позовні вимоги просив задоволити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач до суду не з`явилась повідомлялась про час та місце слухання справи належним чином, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась.
02.09.2020 року на електронну адресу суду від представника третьої особи надійшло клопотання про відкладення слухання даної справи призначеної до розгляду на 03.09 2020 року на іншу дату, в зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.
Суд відмовляє в задоволенні заявленого клопотання представнику третьої особи оскільки ним не надано до суду доказів поважності причини неявки в судове засідання, а відтак відсутні підстави для відкладення слухання справи.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.
Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 26 червня 1999 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 689. В 2001 році у них народився син ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за виключенням тих, які виключні з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
На момент набуття права власності на спірну земельну ділянку (в редакції станом на 01.07.2004 року) ч. 1 ст. 57 СК України визначала, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції станом на момент розгляду даної справи) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України."
З аналізу вищезазначеної норми права вбачається, що на момент набуття у власність спірної земельної ділянки в порядку приватизації (станом на 01.07.2004 року), норми ч.1 ст. 57 СК України не відносили до особистої приватної власності одного з подружжя майно, набуте в порядку приватизації.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.
Судом встановлено, що 21 лютого 2006 року шлюб між сторонами по справі було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу актовий запис №97, зареєстрованим Відділом реєстрації цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.
Позивач в своєму позові вказував, що сторони офіційно розірвали шлюб з спільних особистих міркувань, однак, розірвання їх фактичних шлюбних відносин не відбулось, сторони продовжували проживати однією сім`єю, вести спільне господарство. Дані обставини не заперечувались відповідачкою по справі та підтверджуються іншими матеріалами справи. Так вже після розірвання шлюбу позивач був зареєстрований за місцем реєстрації відповідачки ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною відміткою в паспорті позивача по справі, копія якого знаходиться в матеріалах справи.
Згідно з ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
В 2008 році, позивач та відповідачка, в інтересах їхньої сім"ї, на належній їм земельній ділянці в АДРЕСА_2 , самочинно, без відповідного дозволу побудували незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 190,2 кв.м., житловою площею 83,5 кв.м. Дана обставина підтверджується інвентаризаційною справою №1411, копія якої знаходиться в матеріалах справи.
Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Згідно ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
"Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін."
Враховуючи, що незавершений будівництвом спірний житловий будинок побудований без відповідного дозволу і має статус самочинного будівництва, і побудований сторонами по справі на спільній земельній ділянці в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання за ним права співзабудовника, на Ѕ частину самочинно збудованого під час проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу, незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 та визнання за ним права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та обладнання, з яких побудовано зазначений незавершений будівництвом будинок.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство "АЛЬФА-БАНК" про поділ майна подружжя задоволити.
Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без шлюбу з 21 лютого 2006 року по квітень 2019 року.
Визнати за ОСОБА_1 , право співзабудовника, на Ѕ частину самочинно збудованого під час проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу, незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та обладнання, з яких самочинно побудовано незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 190,2 кв.м., житловою площею 83,5 кв.м.
Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 .
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 03 вересня 2020 року.

Суддя