Справа № 645/1666/20
Провадження № 2/645/1175/20
10 листопада 2020 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Мартинової О.М.,
секретар судових засідань - Букач М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних від суми боргу, -
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 ,в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив суд: стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 7500,00 доларів США основного договору, та трьох відсотків річних від суми боргу в розмірі 42,53 доларів США, а також суму сплаченого судового збору.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28.02.2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики відповідач надала складену розписку про те, що вона зобов`язується повернути до 10.03.2020 року позивачу грошові кошти в розмірі 7500 доларів США. Однак, станом на подання даного позову зазначені грошові кошти у визначений строк відповідач не повернула. При цьому, відповідач ігнорує телефоні дзвінки та численні намагання позивача отримати свої кошти. У зв`язку з чим, останній змушений звернутися до суду з проханням стягнути належні йому кошти з відповідача у примусовому порядку у розмірі 7500,00 доларів США основного боргу,та 3 відсотка річних від суми боргу у розмірі 42,53 доларів США, а також, судові витрати в розмірі 2087,87 грн.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року позивну заяву залишено без руху на надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2020 року в задоволені заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про забезпечення позову по даній цивільній справі - відмовлено.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 липня 2020 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивач та його представник в судове засіданні не з`явилися про час та місце розгляду справи були повідомлений своєчасно і належним чином. Однак, представник позивача надав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності та позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за відомим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомила.
Відповідач відзиву на позовну заяву зі своїми запереченнями суду не надала.
Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ст. 280 ЦПК України суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів .
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, вважає що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Судом встановлено, що 28 вересня 2020 року між сторонами по справі укладено договір позики, про що відповідачем складено розписку, в якій зазначено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 та зобов`язується повернути грошові кошти у розмірі 7500 доларів США, не пізніше 10.03.2020 року.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18.09.2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно письмової розписки, наданої позивачем на обґрунтування позову, встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 7500 доларів США, які зобов`язався повернути до 10.03.2020 року.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Діюче законодавство України не містить у собі обов`язкових умов, щодо змісту розписки, обов`язкових її реквізитів.
В свою чергу відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
10.07.2020 року представником позивача в судовому засіданні було надано суду оригінал розписки від 28.02.2020 року.
Отже, суд приходить до висновку, оскільки позивачем по справі було надано оригінал розписки, який знаходився у нього, то дійсно 28.02.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, зобов`язання за яким щодо повернення грошових коштів відповідачем не виконано.
Згідно ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У строк, встановлений у розписці, відповідач грошові кошти не повернув.
За таких обставин, суд вважає доведеними доводи позивача, що до теперішнього часу відповідач не повернув визначену у розписці суму позики.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Договором позики встановлений строк виконання зобов`язання до 10.03.2020 року.
Згідно зі ст. ст. 610,612 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За таких обставин, суд вважає доведеними доводи позивача, що до теперішнього часу відповідач не повернув визначену у договорі суму позики.
В позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 7500 доларів США.
Суд зазначає, що відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені ст. 193, частиною четвертою ст. 524 ЦК України,Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц.
Приймаючи до уваги вище викладене, враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги є обґрунтованими і їх слід задовольнити саме в тому розмірі, який позивач зазначив у позові, тобто у розмірі 7500 доларів США, що є сумою основного боргу.
Крім того, за невиконання своїх грошових зобов`язань відповідач продовжує нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором.
Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
В зв`язку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми за період часу з 11.03.2020 року до 18.05.2020 року.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом.
Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
При обрахунку трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Три відсотка річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, яка відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц.
Таким чином, три відсотки річних, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, також мають бути виражені у валюті боргового зобов`язання - доларах США.
Судом здійснювався наступний розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, яка складає в розмірі 42,53 доларів США (7500 доларів США х 69 днів х 3/100/365), таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині та стягнути із відповідача три відсотка річних від простроченої суми за період з 11.03.2020 року до 18.05.2020 року в розмірі 42,53 доларів США.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Будь-яких належних та допустимих доказів про виконання ним грошового зобов`язання відповідач суду не надав.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми основного боргу за договором позики у розмірі 7500 доларів США, та трьох процентів річних у розмірі 42,53 доларів США.
Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.
За частиною першою ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 133, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних від суми боргу про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики в розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) доларів США, три відсотки річних від простроченої суми за період з 11.03.2020 року по 18.05.2020 року у розмірі 42 (сорок два) долара США 53 (п`ятдесят три) цента.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2087 (дві тисячі вісімдесят сім) грн. 86 коп.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м.Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване у встановленому порядку місцепроживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місцепроживання (перебування): АДРЕСА_2
Повне судове рішення складено 01 грудня 2020 року.
Суддя -