головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства СП "Партнер" до ОСОБА_1 стягнення заборгованості, інфляційних втрат 3% річних за фактичне користування послугами,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ПАТ СП "Партнер" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 12 600 грн, суми інфляційних втрат у розмірі - 1075,11 грн, 3% річних у розмірі 378 грн, судовий збір у розмірі 1921 грн та суму сплаченої правової допомоги у сумі 4 500 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувало, що СП "Партнер" створено у відповідності до вимог діючого законодавства і є правонаступником МДКП "Партнер" відповідно до розпорядження Леніградської районної державної адміністрації м. Києві № 1292 від 09 жовтня 1996 року. Відповідно до п.1 рішення Виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів № 669 від 26 серпня 1991 року "Про передачу відкритої автостоянки АДРЕСА_1 малого підприємства "Партнер" - АС № 2 передано в експлуатацію малому підприємству "Партнер", правонаступником якого є ПрАТ СП "Партнер". Відповідно до п.4 рішення, фінансово - господарську діяльність на автостоянці АС № 2 здійснювало мале підприємство "Партнер" згідно свого статуту. Відповідно до акта прийому-передачі майна засновниками СП "Партнер" в формі акціонерного товариства закритого типу Ленінградська районна державна адміністрація м. Києва передала частку свого вкладу до статутного фонду СП "Партнер" в формі АТЗТ майном, а саме незавершене будівництво автомобільної стоянки індивідуального транспорту по АДРЕСА_1. З прийняттям рішення Виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів "Про передачу відкритої автостоянки № АДРЕСА_1 та ведення фінансової господарської діяльності на автостоянці малим підприємством "Партнер"; - власникам транспортних засобів, видавалися направлення державної районної адміністрації, для отримання місця на автостоянці АДРЕСА_1 , так створювалася АС № 2, яка була передана позивачу в експлуатацію, так укладалися договори з автовласниками по зберіганню і охоронні автомобілів. ОСОБА_1 став власником металевого гаражного боксу № НОМЕР_1 з 1992 року, який знаходиться на земельній ділянці відведеній позивачу для експлуатації та обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту набуття права власності на металевий гаражний бокс, відповідач став носієм не тільки прав, але й обов`язків відносно власного майна і несе тягар утримання. Відповідач сплачував за послуги автостоянки постійно до того періоду коли витрати по утриманню одного машиномісця становили 150 грн. У період з 01 січня 2017 року по 11 грудень 2019 року відповідач повністю припинив сплачувати обов`язкові щомісячні платежі за послуги автостоянки та охорони, та ігнорує всі пропозиції щодо погашення заборгованості.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року позов ПАТ СП "Партнер" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат, 3% річних за фактичне користування послугами - задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ СП "Партнер" основну суму заборгованості у розмірі 12 600 грн, суму інфляційних втрат 1 075,11 грн, 3 % річних у сумі 378 грн та судовий збір у розмірі 1 921 грн, а всього 15 974,11 грн.

В частині стягнення суми за правову допомогу - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук С.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення місцевого суду помилкове, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що суд помилково дійшов висновку про те, що між позивачем та відповідачем був укладений договір на зберігання транспортного засобу. Тобто суд першої інстанції стягнувши заборгованість за оплату внесків та експлуатаційних витрат не з`ясував як природу таких правовідносин, які виникли між сторонами, так і норми матеріального права, які підлягають застосуванню до таких правовідносин, в результаті чого рішення суду не містить як висновків про укладення між сторонами будь-якого із договорів та прийняття на себе сторонами визначених прав та обов`язків, так і зобов`язання відповідача здійснювати виконання грошового зобов`язання, в тому числі здійснювати оплату вартості будь-яких послуг, внесків чи експлуатаційних витрат.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що не надання позивачем будь-яких засобів доказування на підтвердження укладання договору на зберігання транспортного засобу, свідчить про недоведеність позивачем факту досягнення сторонами істотних умов договору, зокрема таких як предмет договору, який в таких категоріях договірних правовідносин є річчю, з приводу якої у сторін мають виникнути права та обов`язки і вона має бути обов`язково індивідуально-визначена.

Також вказує, що відповідач у відзиві на позовну заяву повідомляв суд, що впродовж останніх десяти років він не володіє жодним із транспортних засобів як на праві власності так і на праві користування, не передавав та не міг передавати таку річ зберігачу, яка у нього відсутня, а тому суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що не лише з правових, але і з фактичних підстав такий правочин щодо зберігання транспортного засобу не міг бути укладений.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав будь-якої оцінки та мотивованих висновків щодо земельної ділянки площею 7,44 Га (11089 кв.м.), яка не була надана позивачу в установленому законом порядку, межі якої не відведені в натурі, відносно якої позивачу не був виданий відповідний правовстановлюючий документ та не було проведено державну реєстрацію, що є ознакою самовільного зайняття та протиправного використання земельної ділянки. Також, позивач як суб`єкт господарської діяльності, надаючи публічні послуги зі зберігання транспортних засобів на автостоянці, повинен мати необхідний обсяг цивільних прав щодо земельної ділянки, як об`єкту нерухомого майна з використанням якої надаються такого виду послуги, за відсутності необхідних юридичних прав на яку, такі послуги зі зберігання транспортного засобу не матимуть правомірного характеру та є незаконними, і не можуть бути предметом договору зберігання транспортного засобу.

Відповідач правом на відзив не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що оскільки договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Колегія суддів частково погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції установлено, що відповідач є власником металевого гаражного боксу. Крім того, відповідач не заперечував, той факт, що користується гаражним боксом, але оскільки у нього відсутній транспортний засіб і договір на зберігання транспортного засобу не укладав, тому не повинен сплачувати кошти, оскільки не користується послугами стосовно зберігання транспортного засобу.

За змістом статей 208, 218, 936, 937 ЦК України недодержання сторонами письмової форми угоди не позбавляє їх права у разі виникнення спору доводити наявність останньої іншими засобами доказування, до яких можуть бути віднесені, зокрема письмові докази (розписки, чеки, платіжні доручення та ін.).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що проста письмова форма договору зберігання в залежності від речі, що передається на зберігання, та виду діяльності зберігача, може мати вигляд квитанції, чеку, чи іншого документа, яким може бути журнал.

Встановивши, що ОСОБА_1 як власник фактично користувався гаражним боксом, а ПрАТ СП "Партнер" здійснювало зберігання й охорону майна та несло експлуатаційні витрати на його утримання, суд першої інстанцій обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати внесків на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право кредитора вимагати сплати грошей за надані послуги, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не укладав з товариством будь-яких договорів, а тому між сторонами відсутні договірні зобов`язання, не заслуговують на увагу, оскільки зберігання автотранспортних засобів здійснювалося ПрАТ СП "Партнер" як суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим такий договір є публічним. Правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. При цьому факт відсутності договору зберігання автотранспортних засобів сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, якщо особа фактично користувалася ними.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №759/17730/16-ц.

У доводах апеляційної скарги відповідач вказує, що впродовж останніх десяти років він не володіє жодним із транспортних засобів, а тому суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що не лише з правових, але і з фактичних підстав такий правочин щодо зберігання транспортного засобу не міг бути укладений Однак колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апеляційної скарги виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом також встановлено, що підприємство виконувало свої обов`язки зі зберігання й охорони майна, а власник вносив внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків підприємством у період з 01 січня 2017 року по 11 грудня 2019 року, отже сторони досягли згоди щодо ціни договору, тобто щомісячних платежів.

Доводи відповідача про те, що впродовж останніх десяти років він не володіє жодним із транспортних засобів, а тому не отримував послуги з охорони транспортного засобу є необґрунтованими, оскільки ПАТ "СП "Партнер" цілодобово охороняє об`єкт нерухомості (гаражний бокс), який на праві власності належить ОСОБА_1 , а не транспортний засіб, і цей гаражний бокс розташований на земельній ділянці землеутримувачем та балансоутримувачем якої є позивач.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року по справі №759/12863/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про неналежність позивачу земельної ділянки площею 7,44 Га (11089 кв.м.) з посиланням на рішення Господарського суду міста Києва від 20 лютого 2007 року у справі №3/101 та доводи про недоведеність позивачем належності відповідачеві гаражного боксу є безпідставні, оскільки у наданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідач цих обставин не заперечував, доказів у спростування належності йому гаражного боксу № НОМЕР_1 з 1992 року суду не надав.

Відповідачем також не спростовані зазначені у позові обставини щодо здійснення ним платежів у період з 01 січня 2017 року по 11 грудня 2019 року.

Таким чином, позивачем доведено фактичне надання послуг, які відповідачем фактично використовуються.

Разом з тим судом першої інстанції не враховано, що письмовий договір, у якому встановлено строки, порядок розрахунків, розмір платежів сторонами не підписано.

Таким чином, підстави вважати, що відповідач знав про діючий у період з 01 січня 2017 року по 11 грудня 2019 року розмір платежів та порядок розрахунку відсутні.

Як убачається із матеріалів справи розмір платежів постійно змінювався наказами підприємства позивача №214 (2007 року), №6 від 28 січня 2011 року (а.с. 24,26), відповідно до планової детальної калькуляції собівартості утримання 1м/м на автостоянці №2 станом на 01 січня 2008 року та станом на 01 лютого 2011 року (а.с. 23,25), які були затверджені генеральним директором СП "Партнер" Телецьким В.Т .

Доказів, що з указаними наказами чи іншими доказами про розмір платежів відповідач був ознайомлений суду не надано.

Як убачається із матеріалів справи вимога №209 про сплату боргу у розмірі 9 800 грн, що нарахована станом на 10 травня 2019 року позивачем, відповідачеві була направлена 02 травня 2019 року та отримана відповідачем 11 травня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення (а.с. 47).

Таким чином обов`язок у відповідача сплатити заборгованість у визначеному позивачем розмірі у сумі 9 800 грн виникла з часу отримання відповідачем вимоги, оскільки матеріали справи не містять доказів, що відповідачеві було відомо про розмір платежів та узгоджено сторонами дати сплати платежів.

Із зазначеного у позові розрахунку вбачається, що розмір платежів, які позивач просить стягнути із відповідача у сумі 12 600 грн складається із платежів за три роки (2017-2019 р.р.) по 4 200 грн за кожний рік.

Указаний розмір відповідачем не спростований.

Однак, як вже було зазначено вище, доказів, що відповідачеві було відомо про розмір платежів, матеріали справи не містять, тому підстав для нарахування передбачених ст. 625 ЦПК України суми 3 % річних і інфляційних нарахувань за період до отримання відповідачем відповідної вимоги про грошові зобов`язання, не має.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення періоду нарахування та розміру 3% річних та інфляційних нарахувань.

Так відповідно до вимоги №209 від 02 травня 2019 року позивач вимагав від відповідача сплатити 9 800 грн із розрахунку по 350 грн за 28 місяців з січня 2017 року по квітень 2019 року.

Разом з тим, 3% річних і інфляційні втрати підлягають нарахуванню за період з 12 травня 2019 року (після отримання відповідачем вимоги) по 31 грудня 2019 року (з урахуванням заявлених вимог), а саме 233 дні у розмірі 187,67 грн суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат у розмірі 77,42 грн.

Підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних на решту суми, яка заявлена у позові, а саме 2 800 грн із розрахунку 350 грн за 8 місяців відсутні, оскільки вимога про стягнення указаних коштів була заявлена лише у позові, тому прострочення за відсутності письмового договору, яким узгоджено строки сплати відповідних платежів, немає.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції заявлено позов на загальну суму 12 600+1075,11+378,00=14 053,11 грн, із яких задоволенню підлягають 12 600+187,67(3%)+77,42=12 865,09 грн, що складає 91,55 % від суми позовних вимог.

Тому за розгляд позову у суді першої інстанції підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача 1758,67 грн судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 91,55 % сплаченого судового збору за подання позовної заяви (1921 грн).

Та за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (100%-91,55%=8,45%). При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2 881,50 грн, з яких 8,45% становить 243,49 грн (2881,50*8,45% /100%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню позивачеві судовий збір у розмірі 1515,18 грн (1758,67 грн -243,49 грн).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року змінити в частині визначення розміру 3% річних та інфляційних втрат та стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства СП "Партнер" () за період з 12 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року суму 3% річних у розмірі 187 грн (сто вісімдесят сім) 67 коп. та 77(сімдесят сім) грн 42 коп. інфляційних втрат, 1515 (одну тисячу п`ятсот п`ятнадцять) грн 18 коп. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К. П. Приходько
С.О. Журба