ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8229/20 Справа № 177/1634/19 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Голуб О.О.

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року, ухваленого суддею Строговою Г.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 24 липня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , у зазначеному будинку окрім нього зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2

Рішенням Криворізького районного суду від 04.06.2019 року шлюб між ним та відповідачем розірваний.

Відповідач з 2011 року за місцем реєстрації не проживає, в добровільному порядку не бажає знятися з обліку за місцем реєстрації, участі у сплаті житлово-комунальних послуг відповідач не приймає, житлом не користується, не слідкує за станом помешкання. Реєстрація відповідача у належному йому житловому приміщенні обмежує його права як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, що створює йому відповідні незручності та з огляду на діючі тарифи є для нього непомірними.

Тому, просить суд усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком, шляхом визнаня відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

24 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 21 січня 1983 року по 04 червня 2019 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Під час шлюбу ними придбане майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вважає, що житловий будинок є їх спільною сумісною власністю, однак згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, тому просить суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та поділити між нею та відповідачем ОСОБА_1 спірний житловий будинок, визнавши, за кожним, право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку.

Ухвалою Криворізького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2020 року на підставі заяви ОСОБА_5 виключено із кола відповідачів за первісним позовом: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 задоволено. Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожним, право власності по 1/2 частині житлового будинку А, загальною площею 58,9 кв.м, житловою площею 48,9 кв.м, з господарськими спорудами Б-літня кухня-сарай, В-вбиральня, Г-гараж, №1-3 огорожа, І-замощення, ІІ-водоколонка, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом проігноровано, що відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 після розірвання шлюбу за місцем реєстрації не мешкала, що підтверджується актом складеним депутатом Новопільської сільської ради та мешканцями села.

Крім того, судом не взято до уваги, що спірне майно було фактично побудовано, до укладення шлюбу сторін і лише незначні роботи було виконано після укладення шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_6 , які кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_7 ,які кожен окремо заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21.01.1983 року по 04.06.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області (а.с. 7-8).

Рішенням виконавчого комітету Новопільської сільської ради депутатів Криворізького району Дніпропетровської області від 20.04.1977 №44 «Про відвід під індивідуальне будівництво земельної ділянки» року ОСОБА_1 надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці площею 0,07 га та зобов`язано отримати до 15.05.1977 року від райархітектури всю технічну документацію на право забудови будинку на вищезазначеній земельній ділянці (а.с. 76).

14 грудня 1988 року Новопільською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області, на підставі рішення виконкому Криворізької районної ради народних депутатів від 27.11.1987 року № 309, ОСОБА_1 видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстрованого Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 8 стр. № 191 № запису 2255 (а.с. 5).

Відповідно до довідки Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 1546/7/0229 від 24.09.2019 року, в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 9).

Зідно акту від 12.08.2019 року складеного депутатом Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та мешканцями вул. Гагаріна в с. Новомайське Криворізького району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 не проживає з 2011 року(а.с. 6).

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу за основним позовом ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 як власник Ѕ частини житлового будинку, не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, що узгоджується з позицією Верховного Суду України (постанова Пленуму від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із частинами другою, третьої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

У відповідності до статті 63 Сімейного кодексу України (далі - СК України), дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.2,3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Суд першої інстанції, установивши, що будинок АДРЕСА_1 , придбаний подружжям під час шлюбу, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку.

Відповідно до вимог статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями частини першої статті 319 ЦК України та частини першої статті 150 ЖК Української РСР власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, суд першої інстанції під час судового розгляду справи встановив, що відповідач ОСОБА_2 є співвласницею спірного будинку і її право користування житлом не залежить від проживання у ньому, оскільки власника не можна позбавити права користування належним йому майном, тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 є законним і належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі позивача ОСОБА_1 на те, що спірне майно було фактично побудовано, до укладення шлюбу сторін і лише незначні роботи було виконано після укладення шлюбу, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст.76 ЦПК України.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 грудня 2020 року.

Головуючий :

Судді: