КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5246/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року,

встановив:

у серпні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним їй жилим будинком АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вони зареєстровані в будинку, однак не проживають в ньому більше двох років.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року позовні вимоги було задоволено, визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині вирішення вимог до нього скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона є власником 18/24 частин жилого будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 . Зазначала, що 16 грудня 2014 року за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , з яким вона 26 вересня 2014 року зареєструвала шлюб. Також у вказаному будинку 28 березня 2015 року було зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , який є братом ОСОБА_7 . Позивач вказувала, що відповідачі протягом двох років не проживають в належному їй будинку, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року позовні вимоги було задоволено, визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду в частині вирішення вимог до ОСОБА_3 не оскаржуються, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було надано належні та достатні докази на підтвердження не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку. Такий висновок суду є законним та відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є власником 18/24 частин будинку за адресою:

АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 серпня 1988 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 1995 року.

Також матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірному будинку з 16 грудня 2014 року, а ОСОБА_3 - з 28 березня 2015 року.

У своїй апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 посилалась на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано чи здійснюються позивачу перешкоди у користуванні її власністю та не встановлено яким чином порушується її право власності. Такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивач не заявляла про чинення їй перешкод у користуванні її власністю, як про те зазначає відповідач. Поряд з цим, зі змісту позовної заяви вбачається, що реєстрація місця проживання відповідача у будинку, співвласником якого є ОСОБА_1 , може призвести до обмеження права позивача на розпорядження її майном, що також є порушенням права власності.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Як вбачається з наданої до суду копії рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 05 липня 2018 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано, рішення набрало законної сили 07 серпня 2018 року.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З наданої до суду копії акту, складеного управителем Виробничо-обслуговуючі підприємства (ВОП) Шевченківського району «Діброва» ОСОБА_8 , а також сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований, однак не проживає.

У своїй апеляційній скарзі представником відповідача не було наведено будь-яких доводів на спростування зазначених обставин.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 пояснив, що відповідач деколи приїжджає до спірного будинку, а тому вважає, що у нього є два місця проживання, в тому числі за адресою належного позивачу майна. Вказані пояснення не підтверджуються належними та допустимими доказами та не можуть свідчити про проживання відповідача у спірному будинку або не проживання з поважних причин.

Зі змісту наданих представниками сторін пояснень вбачається, що ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин з позивачем змінив місце свого проживання. Відвідування спільних з позивачем дітей за адресою спірного будинку не є підставою для залишення за ОСОБА_2 права користування ним.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на висновки Європейського суду з прав людини щодо підстав для втручання держави у право на повагу до житла є безпідставними, оскільки в даній справі предметом розгляду не є виселення відповідача, а докази на підтвердження фактичного його проживання у спірному будинку відсутні.

Доводи скаржника про те, що спірний будинок належить йому на праві спільної сумісної власності з позивачем також не були підтверджені належними та допустимими доказами.

У своїй апеляційній скарзі представник відповідача вказувала також на те, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в тому числі спірної частини будинку (справа №76123122/19). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року у даній справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено. Вказане рішення оскаржене а апеляційному порядку.

Також колегія суддів звертає увагу на доводи представника скаржника про те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції. Так, матеріали справи свідчать про те, що судом першої інстанції на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України було здійснено запит до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання ОСОБА_2 та отримано відповідь з даними про зареєстроване місце проживання відповідача, за якою і здійснювалось його повідомлення. Слід зазначити, що вказана адреса була зазначена відповідачем і в апеляційній скарзі. Іншої адреси для листування ОСОБА_2 вказано не було.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, зроблені судом висновки відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 01 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді