справа № 2-678/11
№ провадження 6/208/198/20
УХВАЛА

Іменем України

19 листопада 2020 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі головуючого судді Івченко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Корнієнко К.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 «про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню», -

встановив:

В провадженні Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості за кредитним договором».

09 листопада 2020 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області стягувач ОСОБА_1 подав заяву «про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню» у цивільній справі № 2-678/11 за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості за кредитним договором».

В обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що, Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року по справі 2-678/11 було задоволено позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 21 червня 2007 року. 17.03.2016 року на виконання наведеного судового рішення Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було видано виконавчий лист, який було пред`явлено стягувачем для примусового виконання до органу державної виконавчої служби. 17 вересня 2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ТОВ «АНСУ» було укладено договір факторингу № 17/09/18, за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передало ТОВ «АНСУ», а останнє прийняло право грошової вимоги д за кредитним договором № CM-SME303/133/2007 від 21.06.2007 року до ОСОБА_2 . Згодом на підставі вищезазначеного договору ОСОБА_1 став новим кредитором ОСОБА_2 та набув право грошової вимоги до нього. Також, після відступлення прав кредитора, попередній кредитор водночас втратив і права стягувана, як сторони виконавчого провадження. Частиною 1 ст. 442 ЦПК України передбачається, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.29 листопада 2018 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було задоволено заяву та постановлено ухвалу по справі № 2-678/11 (судове провадження № 6/208/187/18) про заміну стягувана у виконавчому провадженні, відкритому на виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.02.2016 р. у цивільній справі № 2-678/11, з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на мене, ОСОБА_1 , як правонаступника попереднього кредитора. В подальшому, керуючись положеннями частин 1, 2 ст. 604 ЦК України, якими передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація), 30 липня 2019 року між ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 було укладено договір про заміну первісного зобов`язання за кредитним договором № CM-SME303/133/2007 від 21 червня 2007 року новим зобов`язанням. Пунктами 3, 4 вказаного договору новації визначено, що зобов`язання, яке виникає між Сторонами на підставі цього Договору, замінює собою зобов`язання, що виникло з Первинного договору, а саме з кредитного договору № CM-SME303/133/2007 від 21.06.2007 року, які в свою чергу, припиняються з набранням чинності цим Договором. Сторони є вільними від виконання первісного зобов`язання з моменту його припинення, тобто ЗО липня 2019 року. Згідно п. 6 цього договору новації сторони не мають взаємних претензій щодо виконання первісного зобов`язання (кредитного договору № CM-SME303/133/2007 від 21.06.2007 року).Натомість з цього часу між сторонами виникло нове зобов`язання.

Таким чином, новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням, яка не припиняє правового зв`язку сторін) оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Щодо поділу підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, на матеріально-правові та процесуально-правові наведено у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного цивільного суду від 19.09.2018 по справі № 755/7805/13ц. Оскільки, внаслідок укладення договору про заміну первісного зобов`язання за кредитним договором № CM-SME303/133/2007 від 21.06.2007 року новим зобов`язанням, тобто укладенням новаційного договору, первісне зобов`язання за кредитним договором припинено за домовленістю сторін, та замість нього виникло нове зобов`язання, в зв`язку з чим відпала необхідність в примусовому виконанні судового рішення за виконавчим листом, виданим по справі № 2-678/11 та згідно положень ч. 2 ст. 432 ЦПК України є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Крім того, 07.11.2020 року з даних Автоматизованої системи виконавчого провадження Міністерства юстиції України (режим доступу до електронного ресурсу https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) мені стало відомо, про те що 23.09.2020 року державним виконавцем Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро)по виконавчому провадженню № 54964881 з посиланням на п.4 ч.І ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу, а саме виконавчого листа, виданого 17.03.2016 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року по справі № 2-678/11 про стягнення коштів з ОСОБА_2 на адресу попереднього кредитора та стягувача - ТОВ «ОТП «Факторинг». Приймаючи до уваги, що ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає можливість після повернення виконавчого документа стягувачу повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 12 цього Закону, а також враховуючи ті обставини, що виконавчий лист по справі № 2-678/11 було як видано судом, так і повернуто органом ДВС саме ТОВ «ОТП «Факторинг», існує вірогідність повторного його пред`явлення до виконання даним товариством, що призводить до порушення моїх прав, як нового кредитора ОСОБА_2 та стягувача, як правонаступника ТОВ «ОТП «Факторинг» в наведених правовідносинах. Вважає, що зазначені обставини є ще однією підставою для визнання виконавчого листа, виданого по справі № 2-678/11, таким, що не підлягає виконанню з метою запобігання подальшим порушенням прав кредитора.

В судове засідання сторони не з`явились.

Вивчивши матеріали даної заяви, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства.

Згідно ст.432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Згідно з пунктом 3Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», заяви (подання) мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями, зокрема ЦПК України.

Відповідно до судової практики Європейського суду судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), № 36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovak, № 2132/02 від 13 червня 2006 року, «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року).

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28 липня 1999 року, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, § 40).

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяють на дві групи: 1) матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання); 2) процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Як встановлено судом, в обґрунтування вимог даної заяви заявник ОСОБА_1 надав суду копію виконавчого листа № 2-678/11, договір факторингу № 17/09/18 від 17 вересня 2018 року, ухвалу Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року , про заміну сторони у виконавчому провадженні, договір про заміну первісного зобов`язання за кредитним договором № СМ-SМЕ303/133/2007 від 21.06.2007р. новим зобов`язанням, щодо долученої постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та супровідного листа не, які не засвідчені належним чином, суд не може визнати належними та допустимими доказами.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Відповідно дост.129 Конституції України Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, та рішень Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, від 22.10.2010 року, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 принцип правової визначеності (основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків) є складовим елементом верховенства права.

Відповідно до підпункту «m» пункту 1, також п. 47, 49 висновків та рекомендацій Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень (від 18.12.2008р.), якість судового рішення залежить насамперед від якості його обґрунтування, яке може містити тлумачення юридичних принципів; при цьому завжди необхідно дбати про забезпечення правової визначеності та послідовності. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, у рішенні слід чітко вказати про це.

При цьому законність судового рішення виступає однією з гарантій встановлення істини у справі та забезпечення захисту прав і свобод людини. У цьому зв`язку законодавчий зміст принципу законності є тим положенням, яке гарантує абсолютний правовий захист, що надає можливість суб`єктам права бути захищеними у правовий спосіб незалежно від будь-яких обмежень приватного чи державного характеру.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 21 лютого 2018 року, справа № 736/719/16-ц, провадження № 61-2068св18 істотним порушенням норм процесуального права є зокрема, порушення судами першої та апеляційної інстанцій процедури встановлення фактичних обставин справи на підставі припущень, без підтвердження їх доказами.

Як вбачається із долученої копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № 54964881 від 23.09.2020 року, зазначена постанова не містить реквізитів документу (оригіналу чи копії належним чином завіреної).

В той же час, як зазначено підставою для повернення виконавчого листа у ВП № 54964881, а саме виконавчого листа № 2-678/11 від 17.03.2016 року, зазначено як підставу п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, згідно до п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.

В той же час, як вбачається із зазначеної вище постанови про повернення виконавчого листа, заміна стягувача за виконавчим провадженням на підставі виконавчого листа № 2-678/11 від 17.03.2016 року, а саме з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на стягувача ОСОБА_1 , згідно до ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року (т. 2 а.с. 11-12), не проведена та зміна стягувача виконавче провадження не має.

Так, згідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Враховуючи Ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року (т. 2 а.с. 11-12), з врахуванням зміни стягувача з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на стягувача ОСОБА_1 , згідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», починаючи з 17 грудня 2018 року, тобто з дати набуття законної силою зазначеної ухвали, стягувачем за виконавчим листом № 2-678/11 виданого 17.03.2016 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

А тому, обгрунтування заявника щодо можливого повторного звернення саме Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» із виконавчим листом № 2-678/11 виданого 17.03.2016 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, не узгоджується із приписами ч. 1 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Права і обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження, визначені ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, як встановлено з заяви ОСОБА_1 , станом на час звернення із заявою до суду, за заявленим виконавчим листом № 2-678/11 виданим 17.03.2016 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, виконавче провадження не здійснюється, та відсутнє.

Саме у стягувача, та в даному випадку у ОСОБА_1 , є право на звернення із виконавчим листом до примусового виконання, в порядку визначеним Законом України «Про виконавче провадження».

А тому, як випливає з матеріалів справи, матеріали справи не містять належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, які, згідно ст.432 ЦПК України, є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи вищевикладене, та, приймаючи до уваги те, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд, керуючись ст.432 ЦПК України, -

постановив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 «про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню» - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно до 15.5) Перехідних положень ЦПК України, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

15.8) оприлюднення інформації щодо справи, визначеної цією редакцією Кодексу, на офіційному веб-порталі судової влади України здійснюється в порядку, визначеному Положенням про автоматизовану систему документообігу суду.

Суддя Івченко Т. П.