Провадження № 2/161/201/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань Жаловаги І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та витребування майна, --

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом первинно до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та витребування майна.

Позов мотивувала тим, що з 09 липня 1961 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу подружжям було проведено будівництво житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на майно було зареєстроване за ОСОБА_4 .

Вважаючи дане майно спільним майном подружжя, після смерті чоловіка продовжила проживати в будинку. Однак, під час звернення до нотаріуса для оформлення спадкових прав після смерті чоловіка, було з`ясовано, що ОСОБА_4 подарував вказане майно ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 16.03.1998.

Вважає, що покійний чоловік, одноособово відчуживши майно, яке належало подружжю на праві спільної сумісної власності, порушив права дружини на частку у спільному майні. При посвідченні договору дарування необхідна була згода іншого з подружжя, яку позивач не надавала.

А тому, просила визнати недійсним договір дарування від 16.03.1998, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Зінчук Г.Т.

Ухвалою від 04.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального провадження.

Ухвалою суду від 07.08.2019 до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_3 .

23.09.2019 позивач ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій додатковою вимогою позову заявила вимогу про витребування в ОСОБА_5 будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, подала заяву про залучення до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 .

23.09.2019 від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання ним позовних вимог та розгляд справи у його відсутності.

Ухвалою суду від 23.09.2019 замінено процесуальний статус ОСОБА_3 з третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на співвідповідача у справі.

01.10.2020 від представника співвідповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вимоги позову відповідач не визнав, заперечував щодо його задоволення. Окрім того, вказував на пропуск позивачем строків позовної давності на звернення за даним позовом до суду (а.с. 75-78).

07.11.2019 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Судовий розгляд справи неодноразово відкладався за заявами сторони позивача та відповідача ОСОБА_2 .

В судове засідання 18.11.2020 учасники справи не з`явилися.

Від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 надійшла повторна заява про відкладення судового розгляду справи. Разом з тим, це вже сьома заява про відкладення судового розгляду справи, яка була подана стороною позивача після закриття підготовчого провадження.

В матеріалах справи наявні письмові пояснення по суті позову від 23.07.2020 від відповідача ОСОБА_2 , в яких він позов вважає підставним та визнає.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 про розгляд справи у його відсутності з урахуванням заперечень відповідача проти позову.

За таких обставин, суд вбачає можливість розгляду справи по суті у відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , заперечення відповідача ОСОБА_3 , дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Позивач ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 , зареєстрованому 09 липня 1961 року (а.с. 5).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Судом встановлено, що за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконкому Липинської сільської Ради народних депутатів №15/4 від 13.02.1998 року (а.с. 6).

За життя, 16.03.1998 ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар цілий жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 16.03.1998 (а.с. 9,10).

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.06.1998 ОСОБА_2 відчужив цілий жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 (а.с. 62).

В ході розгляду справи, судом встановлено, що ОСОБА_3 31.05.2000 відчужив спірний будинок на користь своєї матері ОСОБА_5 , після смерті якої успадкував дане майно та на час розгляду справи є його власником (а.с. а.с. 69, 30)

Позивач в обґрунтування своїх вимог вказує на те, що оскільки житловий будинок був набутий за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі, то майно є спільною сумісною власністю подружжя, чоловіку належала 1/2 частина будинку, яку він міг подарувати, однак договір дарування укладений на цілий будинок, що порушує її права власника.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС України, чинного на момент набуття жилого будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 було набуте у власність під час перебування ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , то воно належало їм на праві спільної сумісної власності.

Виходячи з рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, кожному із подружжя належало по 1/2 частині нерухомого майна.

Статтею 113 ЦК УРСР, який діяв на час посвідчення оспорюваного договору дарування, установлено, що володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом.

З відповіді Волинського обласного державного нотаріального архіву (а.с. 127) вбачається, що оспорюваного договору в архіві не віднайдено.

За відсутності матеріалів нотаріальної справи, суд позбавлений можливості дослідити документи, які стали підставою для посвідчення державним нотаріусом договору дарування.

Позивач у викладених в позові обставинах стверджувала, що не надавала письмової згоди на відчуження майна.

Як установлено ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , був спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_4 на момент укладення договору дарування належала лише 1/2 частина житлового будинку. У державного нотаріуса були відсутні підстави посвідчувати договір дарування жилого будинку в цілому, оскільки такий правочин суперечив чинному на той час законодавству та порушував права позивача як співвласника майна, і міг бути визнаний недійсним.

Разом з тим, стороною відповідача ОСОБА_5 , власника будинку, заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як роз`яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Сама позивач в позовній заяві вказує, що про оспорюваний договір дізналася в 2018 році після звернення в нотаріальну контору.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія рішення Луцького районного суду Волинської області від 21.04.1999 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про виселення, яким позов задоволено. Суд вирішив виселити відповідачів з жилого будинку в АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Постановою Президії Волинського обласного суду від 14.03.2001 вказане рішення було залишено без змін (а.с.22-27).

Окрім того, рішенням Луцького районного суду Волинської області від 23.10.2002 за позовом ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні житлом, зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 разом з неповнолітнім ОСОБА_10 усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 та виселити їх з будинку без надання іншого жилого приміщення (а.с. 80,81).

В ході розгляду вищевказаних судових справ ОСОБА_1 приймала особисто участь у судових засіданнях, надавала пояснення.

В рішенні Луцького районного суду Волинської області від 21.04.1999 у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про виселення, як і в постанові Президії Волинського обласного суду від 14.03.2001 у цій справі, йде мова про укладений 16.03.1998 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Зінчук Г.Т., договір дарування будинком АДРЕСА_1 .

Отже, позивачу ОСОБА_1 було відомо про оспорюваний в даній справі договір дарування ще починаючи з 1999 року.

Належних та допустимих доказів на спростування вищезазначених обставин позивачем надано не було, тобто саме з цього часу у ОСОБА_1 виникло право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним.

З даним позовом позивач звернулася лише 27.06.2019, тобто з пропуском установленого законом трьохрічного строку для звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним, клопотання про поновлення строку на звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не заявляла, про поважність причин пропуску строку не вказувала.

Проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та витребування майна, слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 267 ЦПК України, на підставі ст.ст. 4, 10, 11, 13, 16, 202, 203, 215, 253, 257, 261, 388, 717 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та витребування майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня вручення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 04.12.2020.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій