Ухвала

Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 725/1682/20

провадження № 61-17165ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Юлія Іллівна,

треті особи: ОСОБА_2 , Відділ державної реєстраціїречових прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 липня 2020 року у складі судді Нестеренко Є. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Владичан А. І., Кулянди М. І., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або Банк), приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І., треті особи: ОСОБА_2 , Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради, про визнання протиправним рішення приватного нотаріуса та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позов обґрунтовано тим, що 19 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № CVSNGL00000001, за умовами якого Банк надав позивачу кредит в сумі 48 000,00 дол. США для придбання житла. На підставі договору купівлі - продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання кредитного договору № CVSNGL00000001, 23 січня 2017 року сторони уклали договір іпотеки, предметом якого була спірна квартира. До середини 2014 року ОСОБА_1 виконувала свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, було сплачено суму коштів, що фактично складає тіло кредиту. Однак, зважаючи на певні обставини, які стались у житті позивачки, а саме: скрутного матеріального становища, втрата належного заробітку через звільнення з роботи, девальвація гривні, зростання курсу долара США майже у шість разів, перестала їх виконувати належним чином. Не бажаючи полегшувати умови погашення відсотків та штрафних санкцій Банк у травні 2015 року звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості. У зв`язку із цим у період 2015 - 2017 років тривали судові слухання цивільної справи № 727/4213/15 у апеляційній та касаційній інстанції, та відповідач жодним чином не зазначив, що має намір ініціювати звернення на предмет іпотеки.

01 квітня 2017 року ОСОБА_1 з відкритих даних з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно дізналася, що її квартира 10 серпня 2016 року на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» була переоформлена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І. на АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач зазначала, що станом на вказаний період у спірній квартирі постійно проживали та були зареєстровані вона та її неповнолітні діти, отже здійснюючи переоформлення спірної квартири, були грубо порушені передусім майнові права неповнолітніх дітей. Крім того, письмових вимог Банку про усунення порушення вона не отримувала, оскільки не проживала за адресою спірної квартири до певного часу, а відомості які надані Банку про нібито отримання неї зазначених вимог, є очевидно підробленими представником Банку, що підтверджуються офіційною інформацією поштового підприємства «Меркурій» та висновком судово-почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження.

При здійсненні державної реєстрації переходу права власності на спірну квартиру допущені численні порушення норм діючого законодавства, які передбачені Законами України «Про нотаріат», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень», «Про іпотеку», а також Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки, за умови якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника. ОСОБА_1 вказувала, що окрім спірної квартири іншого житла у неї немає, тому ця квартира є її єдиним постійним місцем проживання.

Враховуючи вище викладене, ОСОБА_1 просила визнати протиправним і скасувати рішення приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 10 серпня 2016 року (індексний номер № 30879801), та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності від 05 серпня 2016 року № 15843954 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 за АТ КБ «ПриватБанк», поновити відомості щодо реєстрації права спільної сумісної власності на зазначене вище нерухоме майно за позивачкою та її чоловіком.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 10 серпня 2016 року (індексний номер № 30879801) щодо права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ КБ «ПриватБанк» та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності від 05 серпня 2016 року № 15843954 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 за АТ КБ «ПриватБанк». Відновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2006 року № 482201, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2140. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 19 грудня 2006 року, укладеного в іноземній валюті, тому у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк».

17 листопада 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 липня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що Банк направляв позивачу рекомендованим листом про порушення зобов`язань за кредитним договором та наслідки в разі невиконання такої вимоги. Суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили Банку в задоволенні заяви про застосування позовної давності у справі.

АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII) стосується виключно стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, цей Закон не регулює порядку вчинення реєстраційних дій державним реєстратором та не може бути правовою підставою для відмови у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії, а також відмови у державній реєстрації. Таким чином, дії Банку були правомірними, а положення Закону № 1304-VII не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Також Банк посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі зазначає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що копію повного тексту постанови апеляційного суду отримано уповноваженою особою Банку лише 28 жовтня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З урахуванням зазначених норм, останній день касаційного оскарження постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, повний текст якої складено 22 жовтня 2020 року, припадає (з урахуванням вихідних днів) на 23 листопада 2020 року.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» подано касаційну скаргу в межах строку, передбаченого статтею 390 ЦПК України, тому підстав для розгляду клопотання про поновлення строку у суду немає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № CVSNGL00000001, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 19 грудня 2006 року по 18 грудня 2026 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 48 000,00 дол. США на придбання житла, а також у розмірі 4 320,00 дол. США на оплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,08 % від суми виданого кредиту.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_2 , та набули право спільної часткової власності, що підтверджується також витягом з Реєстру права власності на нерухоме майно від 08 серпня 2008 року.

Відповідно до виписки з рахунку за період з 19 грудня 2006 року по 03 грудня 2015 року ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості за вказаним договором шляхом сплати коштів (щомісячних платежів) у різних сумах, внаслідок чого погасила заборгованість на загальну суму у розмір 376 883,56 грн, що становило 51 636,98 дол. США.

Для забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 27 договору Іпотеки квартири від 23 січня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В. В. за реєстровим номером 21, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Банку може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця; або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України « Про іпотеку».

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконували належним чином свої зобов`язання за договором кредиту, Банк направив вимогу про усунення порушень від 19 січня 2016 року та 19 лютого 2016 року та повідомив, що після спливу визначеного строку буде звернено стягнення на квартиру шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Рішенням приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І. від 10 серпня 2016 року № 30879801 на підставі договору іпотеки від 23 січня 2007 року була здійснена державна реєстрація права власності на спірну квартиру за АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 квітня 2017 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано 05 серпня 2016 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І. за АТ КБ «Приватбанк». Номер запису про право власності 15843954.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Закону № 1304-VII передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що квартира АДРЕСА_2 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 19 грудня 2006 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк».

За таких обставин, доводи касаційної скарги позивача про наявність правових підстав для вчинення державним реєстратором дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «ПриватБанк» спростовуються аналізом наведених вище норм матеріального права.

Оскаржувані судові рішення прийняті з дотриманням норм матеріального права та повністю відповідає правовим висновкам щодо правильності застосування судами положень Закону № 1304-VII, які неодноразово наводились в постановах Верховного Суду, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права є необґрунтованими.

Аргументи, з яких виходили суди попередніх інстанцій, вирішуючи даний спір, узгоджуються з висновками, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від яких Велика Плата Верховного Суду не знайшла підстав відступати (постанова від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц).

Посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16, є безпідставними, оскільки у зазначеній справі спір виник у зв`язку з можливістю виникнення права власності за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, тобто у зазначеній справі були суттєво відмінні від справи № 725/1682/20 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права, а також відмінний предмет спору.

Доводам стосовно пропуску позивачем позовної давності суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, на підставі якої дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності у цій справі.

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Юлії Іллівни, треті особи: ОСОБА_2 , Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради, про визнання протиправним рішення приватного нотаріуса та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 липня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик