Ухвала

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 296/10359/17

провадження № 61-11105св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2019 року

у складі судді Адамовича О. Й. та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про визнання незаконними наказів, визнання незаконним звільнення зі зміною формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку, вихідної допомоги, грошової винагороди та відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням заяв про збільшення позовних вимог просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ від 27 жовтня 2017 року № 139 про переміщення;

- визнати незаконними та скасувати накази від 10 листопада 2017 року № 14 та від 01 грудня 2017 року № 18 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, як такі, що винесені за невиконання незаконного наказу від 27 жовтня 2017 року № 139;

- визнати незаконним його звільнення наказом від 01 грудня 2017 року № 49 про припинення трудового договору в частині дати звільнення, а також запис, зроблений відповідачем у його книжці без зазначення дати за № 15: «Звільнений з роботи за власним бажанням, п. 3 ст. 38 КЗпП України. Підстава наказ № 47 від 23.01.2018 та наказ № 48 від 23.01.2018», змінити дату його звільнення у наказі № 49 та дату у трудовій книжці на 30.11.2017 та підставу на частину третю статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), як звільнення за власним бажанням через невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору;

- стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його користь недоплачену різницю вихідної допомоги у сумі 628,65 грн;

- стягнути з товариства на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку в сумі 102 038,71 грн;

- стягнути з відповідача на його користь 164,72 грн незаконно утримані

з вихідної допомоги;

- стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його користь 150 грн грошової винагороди за здачу 17 листопада 2017 року крові згідно колективного договору;

- стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за моральну шкоду у розмірі 25 000 грн;

- стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його користь витрати на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно з наказом від 14 липня 1992 року № 57 його прийнято на роботу у механічний цех 02 Житомирської дільниці водієм вантажного автомобіля. Наказом від 27 жовтня 2017 року № 137 без його згоди його переведено на роботу з м. Житомира в м. Коростень на термін один місяць. Ним було заявлено про невідповідність цього наказу вимогам КЗпП України, у зв`язку з чим наказ скасовано, видано новий наказ № 139 про його переміщення, який він також відмовився виконувати, оскільки вважав його незаконним. У подальшому наказом від 10 листопада 2017 року № 14 йому оголошено догану. Відповідач систематично не виконував законодавство про працю та умови колективного договору, у зв`язку з чим 14 листопада 2017 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням. Наказом від 01 грудня 2017 року № 69/ос його звільнено. Причиною звільнення у наказі зазначено - за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України, підстава - його заява від

14 листопада 2017 року. У трудовій книжці зроблено запис за № 13: «01.12.2017 року. Звільнений з роботи власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Наказ

№ 69/ос від 01.12.2017» та наказом від 01 грудня 2019 року № 18 про притягнення до дисциплінарної відповідальності йому оголошено догану за відмову виконувати наказ від 10 листопада 2017 року № 164. Всі належні при звільненні суми йому не виплачені, тому згідно зі статтею 117 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки. Станом на 25 липня 2019 року з часу його звільнення минає повних 19,8 календарних місяців. Середньомісячний заробіток згідно з довідкою складає 5 153,47 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 139 від 27 жовтня 2017 року про переміщення.

Визнано незаконними та скасовано накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 14 від 10 листопада 2017 року та № 18 від 01 грудня 2017 року.

Визначено формулювання звільнення ОСОБА_1 : «01 грудня 2017 року. Звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, частина третя статті 38 КЗпП України».

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 : 628,65 грн недоплаченої вихідної допомоги; 164,72 грн безпідставно утриманих коштів; 120 569,10 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку; 2 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишено без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2019 року змінено, збільшено суму недоплаченої вихідної допомоги з 628,65 грн до 1 379,25 грн, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку

з 120 569,10 грн до 125 468,32 грн та дату звільнення з 01 грудня 2017 року на 30 листопада 2017 року.

Скасовано рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 8 900 грн понесених судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення сум апеляційний суд керувався тим, що з урахуванням оплати понаднормових годин

у двократному розмірі відповідно до статті 106 КЗпП України ця сума складала 249,44 грн, а не 239,70 грн, як зазначив суд першої інстанції, у зв`язку з чим до стягнення підлягає 125 468,32 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, а різниця вихідної допомоги з урахуванням понаднормових має складати 1 257,30 грн, з урахуванням інфляції 1 379,25 грн, а не 628,65 грн.

Вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум задоволені

у повному обсязі, отже підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Аргументи учасників справи

У липні 2020 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просило оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову

у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції в порушення статті 49 ЦПК Україниприйняв до провадження заяву про збільшення позовних вимог від 18 липня 2019 року, у якій змінювався предмет, підстава позову та збільшувався розмір моральної шкоди, за відсутності доказів про направлення такої заяви відповідачу. Суди, стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, не врахували конкретні обставини та часткове задоволення вимог позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум, вимоги розумності та справедливості, принцип співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум. Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки факту, що на час нарахування та виплати вихідної допомоги

у відповідача були відсутні докази понаднормової роботи позивача у жовтні 2017 року. Факт понаднормової роботи ОСОБА_1 виявлено у грудні

2018 року. Суди безпідставно скасували накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та стягнули кошти на відшкодування моральної шкоди. Апеляційний суд також невірно стягнув з відповідача на користь позивача суму витрат на правову допомогу, оскільки необхідні документи, підтверджуючі такі витрати, у справі відсутні, а саме: конкретні рахунки, оплата наданих послуг адвокатом у справі.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, зупинено виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 125 468,32 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті

1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 серпня 2020 року вказано, що касаційна скарга містить підстави передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції

в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права тазастосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 754/3781/16-ц, від 03 квітня 2019 року

у справі № 662/1626/17, від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі

№ 751/3840/15-ц).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 754/3781/16-ц (провадження № 61-7543св18) вказано, що «при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі часткового задоволення вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила

у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Суд апеляційної інстанції, встановивши, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення невиплаченої індексації задоволені частково, та врахувавши, що невиплачена позивачу частка заробітної плати у порівнянні з виплаченою сумою є незначною, дійшов обґрунтованого висновку про пропорційне зменшення належного до стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, визначивши його розмір з урахуванням засад розумності і справедливості».

Аналогічні висновки про право суду застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі часткового задоволення позову працівника зроблені у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року

у справі № 662/1626/17 (провадження № 61-41732св18).

Позиція Верховного Суду

Суд першої інстанції встановив, що на підставі наказу від 14 липня 1992 року № 57 ОСОБА_1 прийнятий на роботу та працював на виробничо-експлуатаційній дільниці станції Житомир на вантажному автомобілі ГАЗ 2705 Виробничого підрозділу «Коростенського територіального управління» філії «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

27 жовтня 2017 року відповідачем видано наказ № 137 про тимчасове переведення позивача, як водія автотранспортних засобів, з 27 жовтня 2017 року на автомобіль КАМАЗ 5320, згідно статті 33 КЗпП України, у зв`язку

з виробничою необхідністю, згідно рапорта головного механіка ОСОБА_2 .

Позивач не погодився з цим наказом та вказав у ньому, що відмовляється виконувати роботи по м. Коростеню, оскільки причини переведення не відповідали вимогам статті 33 КЗпП України.

27 жовтня 2017 року відповідач видав наказ № 139 про переміщення на підставі пункту 2 статті 32 КЗпП України, у зв`язку з виробничою необхідністю. Пунктом

1 наказу визначено - провести переміщення водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 , в межах його спеціалізації, кваліфікації та посади, з 27 жовтня 2017 року по 25 листопада 2017 року на автомобіль КАМАЗ 5320.

Позивач також не погодився з цим наказом та відмовився від переміщення через невідповідність наказу вимогам пункту 2 статті 32 КЗпП України, оскільки переміщення в іншу місцевість є переводом і потребує згоди працівника (постанова Кабінету Міністрів України «Про гарантії та компенсації» № 255 від 1998 року), про що вказав у наказі.

10 листопада 2017 року відповідачем прийнято наказ № 14, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та оголошено йому догану за порушення трудової дисципліни, неналежне виконання своїх трудових обов`язків, яке полягає в порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку, невиконання наказів керівництва. Підставою для його прийняття було невиконання позивачем наказу підприємства від 27 жовтня 2017 року № 139 «Про тимчасове переміщення» на автомобіль КАМАЗ 5320. Зокрема, встановлено, що позивач не приступив до виконання трудових обов`язків, не приступив до стажування, певний період часу знаходився на лікарняному, що свідчить про безвідповідальне ставлення до виконання поставлених головним механіком виробничих завдань.

14 листопада 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням через невиконання роботодавцем законодавства про працю, необхідність догляду за неповнолітньою дитиною та неможливість виконувати роботу в іншій місцевості через негативний вплив навколишнього середовища

і значну відстань від місця постійного проживання.

Цього ж числа позивач також подав заяву з проханням надати частину відпустки з 15 по 30 листопада 2017 року.

Наказом по підприємству від 15 листопада 2017 року № 618 позивачу було надано відпустку тривалістю 16 календарних днів з 15 по 30 листопада

2017 року включно.

Наказом від 01 грудня 2017 року № 69/ос про припинення трудового договору ОСОБА_1 звільнено за статтею 38 КЗпП України згідно заяви від

14 листопада 2017 року без виплати вихідної допомоги.

У період з 05 по 06 грудня 2017 року за зверненням позивача управлінням Держпраці у Житомирській області проведено перевірку додержання виробничим підрозділом «Коростенське територіальне управління» філії «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» законодавства про працю та загальнообов`язкового державного соціального страхування, за наслідками якої складено акт № 06-24-005/0965. Перевіркою встановлено ряд порушень трудового законодавства, у тому числі частини першої статті 32 КЗпП України, зокрема, що переведення на іншу роботу у виробничому підрозділі «Коростенське територіальне управління» здійснено без згоди працівника. Правопорушення вчинене відносно ОСОБА_1 , якого було переміщено згідно наказу від 27 жовтня 2017 року № 139 на автомобіль КАМАЗ 5320, що знаходиться на виробничій базі в м. Коростені (постійне місце роботи ОСОБА_1 - м. Житомир). Правопорушення є триваючим станом на

27 жовтня 2017 року.

Управлінням Держпраці у Житомирській області внесено припис товариству

з вимогою усунути виявлені порушення законодавства про працю, зокрема, зобов`язано відповідача привести виплату заробітної плати за весь час відпустки у відповідність до частини першої статті 21 Закону України «Про відпустки»; переведення працівників на іншу роботу привести у відповідність до частини першої статті 32 КЗпП України; наказ від 01 грудня 2017 року № 69/ос про звільнення ОСОБА_1 привести у відповідність до частини третьої статті 38 КЗпП України.

Результати перевірки та припис відповідачем не оскаржувалися.

Апеляційний суд також встановив, що за наслідками розгляду припису

№ 06-24-005/0965-0539 відповідач наказом від 23 січня 2018 року № 47 визнав наказ від 01 грудня 2017 року № 69/ос про звільнення ОСОБА_1 недійсним, а згідно з наказом від 23 січня 2018 року № 48 визнав недійсним запис № 13, внесений у трудову книжку ОСОБА_1 , вніс запис у його трудову книжку про звільнення з роботи за власним бажанням - пункт 3 статті 38 КЗпП України та наказав виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

23 січня 2018 року відповідач видав наказ № 49, за яким звільнено ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів, з 01 грудня 2017 року за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, пункт 3 статті 38 КЗпП України.

Вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України була виплачена позивачу 26 січня 2018 року у розмірі 13 461,90 грн.

За результатами перевірки управлінням Держпраці у Житомирській області та згідно з листом Коростенського територіального комітету профспілки залізничників від 05 лютого 2019 року виявлено, що при розрахунку не було взято до обліку і недоплачено за серпень 2017 року 23 години понаднормових робіт на суму 439,10 грн та за жовтень 2017 року 22 понаднормові години на суму 419,10 грн. У листі повідомлялося, що ці кошти нараховані, але у порушення чинного трудового законодавства України бухгалтером підприємства відраховані з позивача в рахунок погашення безпідставно нарахованих

і отриманих позивачем грошових коштів в сумі 1 340 грн, як аванс у липні

2018 року. Ці кошти позивач відмовився повертати. Правовим інспектором праці повторно внесено подання, в результаті якого бухгалтером підприємства погашені збитки, нанесені підприємству та притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Поштовим переказом від 21 січня 2019 року недоплачену позивачу кошти направленні на його адресу.

Позивач визнав, що кошти у сумі 690,85 грн згідно з поштовим переказом від 26 січня 2019 року були ним отримані 13 лютого 2019 року. Також позивачеві були виплачені 150 грн грошової винагороди за здачу крові.

Позивач у жовтні 2017 року працював за погодинною системою оплати праці, оплата 22 годин понаднормових має оплачуватися в подвійному розмірі. Ця обставина визнана відповідачем, у зв`язку з чим позивачу було донараховано також оплату понаднормових за серпень та жовтень 2017 року у сумі 1 014,06 грн, які були виплачені позивачеві поштовим переказом від 06 червня 2019 року.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений

у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не

є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У справі, що переглядається,вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум задоволені у повному обсязі, тому суди не застосували принцип співмірності та вказали, що підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

У справах № 754/3781/16-ц (провадження № 61-7543св18), справі

№ 662/1626/17 (провадження № 61-41732св18) позовні вимоги щодо розміру належних при звільненні сум задоволені частково, тому суди застосували принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України, який викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі

№ 754/3781/16-ц та від 03 квітня 2019 року у справі №662/1626/17, та на які містяться посилання у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не

є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 754/3781/16-ц та від

03 квітня 2019 року у справі №662/1626/17та на який посилалося

АТ «Українська залізниця» у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не

є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадженняз цієї підстави.

Керуючись статтями 260, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року ОСОБА_1 у справі № 296/10359/17 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконними наказів, визнання незаконним звільнення зі зміною формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку, вихідної допомоги, грошової винагороди та відшкодування моральної шкоди, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі

№ 754/3781/16-ц та від 03 квітня 2019 року у справі №662/1626/17.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук