КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року місто Київ

справа №761/21938/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року про відмову у задоволенні подання, постановлену під головуванням судді Сіромашенка Н.В., у справі за поданням старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Метлушенко Ганни Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , заінтересована особа: стягувач - ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Метлушенко Г.О. звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за рішенням суду.

В обґрунтування подання зазначала, що на виконанні у Відділі перебуває зведене виконавче провадження №62556753, до складу якого входить два виконавчих провадження, а саме: виконавче провадження №54021795 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/18201/16-ц від 06 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 275,60 грн. та виконавче провадження №54022025 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва №755/18201/16 від 06 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 131540,13 грн.

Вказувала, що в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем встановлено, що за боржником транспортних засобів не зареєстровано, боржник офіційно не працевлаштований, пенсію не отримує, має відкриті рахунки в банківських установах, грошові кошти на яких відсутні, за боржником земельні ділянки не зареєстровані.

Зазначала, що згідно відповіді ДПС України на запит державного виконавця щодо перетину боржником державного кордону України встановлено, що боржник протягом 2017-2020 років неодноразово перетинав державний кордон України, що свідчить про наявність у боржника грошових коштів. Разом з тим, жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду, боржником самостійно не вчинено.

Посилалася на те, боржник ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання рішення суду, не вчиняє жодних дій, спрямованих на таке виконання у виконавчому провадженні, при цьому виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (зокрема наявні грошові кошти).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року у задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Метлушенко Г.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення подання.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що згідно відповіді Державної прикордонної служби України боржник 08 липня 2020 року покинув територію України та станом на 23 вересня 2020 року до України не повернувся.

Вважає, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду та не вчиняє жодних дій, спрямованих на таке виконання у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (зокрема наявні грошові кошти).

Зазначав, що станом на момент подачі вказаного подання відсутні докази того, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії щодо виконання судових рішень. Разом з тим, відсутні докази наявності об`єктивних причин, наприклад тривалого відрядження, важкої хвороби тощо, що унеможливлюють виконання боржником рішень суду, хоч в будь-якій їх частині.

Вказував, що зазначене свідчить про свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання рішень судів, при цьому останній живе повноцінним життям, харчується, одягається, працює, часто їздить за кордон, при цьому, маючи фінансову можливість борг не сплатив.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні апеляційного суду старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Метлушенко Г.О. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Боржник ОСОБА_1 та стягувач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені. Боржник ОСОБА_1 повідомлявся про розгляд справи в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Метлушенко Г.О., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Метлушенко Г.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що старшим державним виконавцем не надано до суду доказів, які б свідчили, що боржник належним чином повідомлений про існування виконавчого провадження та ухиляється від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 ч.3 ст.18 вказаного Закону України встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положення ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України.

Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

Відповідно до ч.1 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Оскільки, відповідно до положень статті 441 ЦПК України подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом.

Мотивування судового рішення про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів не відповідає вимогам законодавства.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження №62556753, до складу якого входить два виконавчих провадження, а саме: виконавче провадження №54021795 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/18201/16-ц від 06 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 275,60 грн. та виконавче провадження №54022025 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва №755/18201/16 від 06 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 131540,13 грн.

Постановами державного виконавця Сімерецької В.С. від 26 травня 2017 року відкрито виконавчі провадження з виконання вищезазначених виконавчих листів. Даними постановами зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно супровідних листів від 26 травня 2017 року №54022025/24 та №54021795/24 державним виконавцем Сімерецькою В.С. було направлено копії постанов про відкриття виконавчого провадження боржнику ОСОБА_1 для виконання за адресою вказаною у виконавчих документах: АДРЕСА_1 .

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, яка діяла на час винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Однак, будь-яких даних про те, що вказані постанови про відкриття виконавчих проваджень на виконання вимог абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» направлялася боржнику матеріали справи не містять.

Постановою державного виконавця Сімерецької В.С. від 26 травня 2017 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

З копії супровідного листа від 26 травня 2017 року №54022025/24 вбачається, що боржнику ОСОБА_1 було направлено вказану постанову до відома.

Разом з тим, доказів направлення даної постанови матеріали справи також не містять.

В межах виконавчого провадження №54022025 державним виконавцем Сімерецькою В.С. 26 травня 2017 року було направлено запити до різних державних органів з метою з'ясування наявності рухомого або нерухомого майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення.

Згідно відповідей ДФС України та ПФУ від 26 травня 2017 року, 17 липня 2018 року, 09 грудня 2019 року боржник офіційно не працевлаштований, пенсію не отримує, має відкриті рахунки в банківських установах, кошти на яких відсутні.

З інформації з Державного земельного кадастру за боржником земельні ділянки не зареєстровані.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в реєстрі записи про засновника боржника юридичних осіб відсутні.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29 травня 2017 року вбачається, що за боржником ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/5 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

З акту державного виконавця Дерев`янчука С.В. від 12 лютого 2019 року вбачається, що виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що за вказаною адресою розташоване адміністративна будівля, розшукати боржника та належного йому майна не виявилося можливим.

Постановою старшого державного виконавця Метлушенко Г.О. від 13 липня 2020 року доручено Ніжинському МВ ДВС Північно-Східного МУМЮ здійснити опис та арешт 1/5 частини квартири АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з даним поданням, старший державний виконавець Метлушенко Г.О. вказувала на те, що боржник ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання рішення суду, не вчиняє жодних дій, спрямованих на таке виконання у виконавчому провадженні, при цьому виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (зокрема наявні грошові кошти).

Також зазначала, що згідно відповіді ДПС України на запит державного виконавця щодо перетину боржником державного кордону України встановлено, що боржник протягом 2017-2020 років неодноразово перетинав державний кордон України, що свідчить про наявність у боржника грошових коштів.

Разом з тим, під ухиленням від виконання зобов`язання варто розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

У зв`язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених законом, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Крім того, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов'язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв'язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов'язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии"» § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, ВанЛейвеніДеМейерепротиБельгії»(Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов'язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Звертаючись з поданням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, старший державний виконавець направила до суду подання, копію матеріалів виконавчого провадження без надання будь-яких доказів про повідомлення боржника ОСОБА_1 щодо відкриття провадження.

Неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання можуть бути однією з підстав для відмови у задоволенні клопотання.

В даному конкретному випадку, враховуючи фактичні обставини справи та зміст подання старшого державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, зокрема, відсутність у поданні вказівки на дії ОСОБА_1 , які свідчать про ухилення від виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 грудня 2016 року, а також враховуючи, що додані до подання матеріали зведеного виконавчого провадження не підтверджують факту умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати ОСОБА_1 таким, що свідомо та умисно ухиляється від виконання покладених на нього судовим рішення зобов`язань.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення подання.

При цьому колегія суддів враховує, що наявність лише невиконаного зобов`язання не є підставою для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки юридична санкція у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України передбачена законом не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, а також враховуючи, що тягар доказування наявності факту ухилення від виконання зобов`язань покладається на виконавця, який цього факту не довів, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні подання.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду та не вчиняє жодних дій, спрямованих на таке виконання у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості, зокрема: наявні грошові кошти, останній живе повноцінним життям, харчується, одягається, працює, часто їздить за кордон, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані обставини не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність доказів повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження та його умисного ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: