ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6730/20 Справа № 206/348/20 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що 08 лютого 2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбі ними було придбано транспортний засіб Mitsubishi Pajero 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який 13 лютого 2019 року було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 . Середньоринкова вартість вказаного транспортного засобу становить 226 414 грн. 80 коп. За час шлюбу подружжям також було придбано: 21 лютого 2014 року шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом на загальну суму 6 150 грн., 14 червня 2017 року диван Клавдія на загальну суму 8 500 грн., шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою на загальну суму 11 500 грн. ОСОБА_2 просила суд визнати транспортний засіб Mitsubishi Pajero 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом, диван Клавдія, шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину транспортного засобу Mitsubishi Pajero 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 та шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою на загальну суму 11 500 грн., визнати за ОСОБА_1 право власності на шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом та диван Клавдія.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою, шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом та диван Клавдія. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) право власності на шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад, пуф з тумбою та 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) право власності на шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом, диван Клавдія та 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1264 грн. 57 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить об`єднати в одне провадження первісний і зустрічний позов, рішення суду від 20 травня 2020 року скасувати частково в частині поділу автомобіля та ухвалити нове рішення, яким визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду учасниками справи не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 травня 2020 залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

На підставі ч.1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його па шкоду інтересам сім`ї.

Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення

ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З матеріалів справи вбачається, з 08 лютого 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.116, 117).

З листа начальника територіального сервісного центру №1249 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 09 січня 2020 року вих. №31/4-1249-А-6 вбачається, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів за період з 2010 року по 01 січня 2020 року ОСОБА_1 було перереєстровано автомобіль Mersedes-Benz 115 CDI, попередній номерний знак НОМЕР_4 , 2006 року випуску, колір-білий, об`єм двигуна 2148 см.куб., перереєстровано на нового власника 07 лютого 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу укладеному у СГ №7529/19/000480 від 06 лютого 2019 року, вартість транспортного засобу 197 040 грн. (а.с.26).

13 лютого 2019 року за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеному у ТСЦ №4841/2019/1313307 від 13 лютого 2019 року, вартість якого склала 229 970 грн. 16 коп. (а.с.26).

Таким чином, встановлено спірний транспортний засіб Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 було придбано ОСОБА_1 у період шлюбу сторін.

Відповідач ОСОБА_1 зазначав, що спірний автомобіль є його особистою власністю, оскільки був придбаний за його особисті кошти, отримані від продажу успадкованих ним квартир та в подальшому від продажу автомобіля

Однак, погодитися з такими доводами позивача не можливо з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 жовтня 2014 року ОСОБА_1 успадкував належну його матері ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер запису про право власності 7217562 (а.с.21).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2014 року успадковану квартиру відповідач ОСОБА_1 продав за 149 557 грн. (а.с.22).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2018 року ОСОБА_1 продав квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 грудня 2014 року за 10 000 грн. (а.с.23, 24)

Згідно договору від 26 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проведено розподіл спадкового майна, за яким у власність ОСОБА_1 перейшли грошові внески з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ВАТ Державний ощадний банк України філія-Лівобережне відділення №8420 м.Дніпропетровська по рахункам № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 (а.с.25).

Згідно повідомлення РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 09 січня 2020 року за ОСОБА_1 за період часу з 2010 року по 01 січня 2019 року був зареєстрований автомобіль Mersedes-Benz 115 CDI, попередній номерний знак НОМЕР_4 , 2006 року випуску, колір-білий, об`єм двигуна 2148 см.куб., який перереєстровано на нового власника 07 лютого 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу укладеному у СГ №7529/19/000480 від 06 лютого 2019 року, вартість транспортного засобу 197 040 грн. (а.с.26).

Слід зазначити час набуття ОСОБА_1 автомобіля Mersedes-Benz 115 CDI, попередній номерний знак НОМЕР_4 , 2006 року випуску не встановлений.

Таким чином, встановлено, ОСОБА_1 , успадковану ним квартиру за адресою: АДРЕСА_3 продав 27 жовтня 2014 року за 149 557 грн., та успадковану квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , продав 07 грудня 2018 року за 10 000 грн.

Доказів на підтвердження того, що кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу квартири 27 жовтня 2014 року та від продажу квартири 07 грудня 2018 року були витрачені ним саме на придбання автомобіля Mersedes-Benz 115 CDI, попередній номерний знак НОМЕР_4 , 2006 року, та після продажу якого 06 лютого 2019 року за 197 040 грн. ним було придбано спірний автомобіль 13 лютого 2019 року Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 за 229 970 грн. матеріали справи не містять.

Отже, відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 було придбано ОСОБА_1 13 лютого 2019 року саме за його особисті кошти, отримані від продажу успадкованого ним майна, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог позивача в цій частині спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не розглянув клопотання відповідача щодо звернення до суду із зустрічним позовом, чим порушив норми процесуального права є безпідставними, оскільки відповідач і його представник були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, подавали відзив на позову заяву, що не позбавляло можливості відповідача подати зустрічний позов у встановлений законом строк (а.с. 18-20, 49).

Посилання в апеляційній скарзі на неможливість розгляду цієї справи в порядку спрощеного провадження є необґрунтованими, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2020 року, тобто на час звернення позивача до суду із позовом.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в оскаржуваній частині в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді