КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представників відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року та на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Національного банку України, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Національного банку України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог просили стягнути майнову шкоду в сумі 104 710 168 грн. 78 коп., завдану незаконним рішенням.

В обґрунтування заявлених вимог вказували, що правлінням Національного банку України було прийнято постанову за реєстраційним номером 875/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БАНК ВЕЛЕС", власниками істотної участі у статутному капіталі якого вони є з часткою статутного капіталу 98,4766%.

На виконання вказаної постанови, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 10.12.2015 року за реєстраційним номером 219 "Про початок процедури ліквідації АТ "БАНК ВЕЛЕС" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 року у справі № 810/18/16, залишеною без змін Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: АТ "БАНК ВЕЛЕС", уповноважена особа Фонду задоволено частково. Визнано протиправними та скасовані постанова відповідача від 10.12.2015 року № 875/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації АТ "БАНК ВЕЛЕС" та рішення третьої особи від 10.12.2015 року № 219 "Про початок процедури ліквідації АТ "БАНК ВЕЛЕС" та делегування повноважень ліквідатору банку".

Разом з тим, незважаючи на скасування судами постанови відповідача про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «БАНК ВЕЛЕС, а також рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про початок ліквідації банку та призначення уповноваженої особи, ані відповідачем, ані третьою особою на неодноразові письмові звернення не вчинялися жодних заходів щодо відновлення функціонування АТ «БАНК ВЕЛЕС» в якості банківської установи, повернення активів банку, які знаходяться під повним та всебічним контролем Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

За вказаних обставин, позивачі вказували, що їм завдана значна матеріальна шкода, яка полягає у незаконному позбавленні права власності на належне їм на праві власності майно (корпоративні права, посвідчені акціями банку), внаслідок винесення відповідачем протиправного та незаконного рішення шляхом ініціювання процедури (механізму) виведення банківської установи з ринку. При цьому, таке позбавлення відбулося як наслідок прийняття відповідачем протиправної постанови, яка скасована Вищим адміністративним судом України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.04.2020 року позов задоволено. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_3 майнову шкоду, завдану незаконним рішенням, в сумі 35 066 570 грн.70 коп. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_4 майнову шкоду, завдану незаконним рішенням, в сумі 34 654 967 грн. 27 коп. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_5 майнову шкоду, завдану незаконним рішенням, в сумі 34 988 630 грн. 81 коп. (т. 3, а.с. 159-167).

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2020 року стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 605, 00 грн. та витрати на проведення оцінки майнової шкоди у розмірі сплаченого авансового платежу у розмірі 87 000,00 грн., Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 605,00 грн., стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_5 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 605,00 грн. (т. 3, а.с. 179).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, зокрема, те, що АТ "Банк Велес" на даний час перебуває під контролем акціонерів банку, жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують втрату права власності, як підставу для стягнення матеріальної шкоди, позивачі не надали.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, а тому не надав належної правої оцінки договорам купівлі-продажу акцій банку від 04.08.2015 року, відповідно до яких позивачі придбали акції банку сумарно за 1 375 080, 00 грн., що є значно меншою сумою ніж сума заявлених позовних вимог (т. 3, а.с. 189-199).

04.08.2020 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив представника позивачів на апеляційну скаргу, в якому він, вказуючи на обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін.

Позивачі повторно не з'явилисяу судове засідання, про час та місце розгляду повідомлялися належним чином. Від представника позивача ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його зайнятістю в іншому процесі.

Представник позивачів ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не сповістив. (т. 3, а.с. 222-222б, т. 4, а.с. 27).

У судовому засіданні представники відповідачів підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити. Також, представники відповідача звернулися до суду з клопотанням, в якому на виконання вимог ст. 79-1 Закону України "Про банки та банківську діяльність" просили призначити у справі оцінку фінансово-господарської діяльності ПАТ "Банк Велес" та вартості акцій ПАТ "Банк Велес" станом на день прийняття Правління Національного банку України від 10.12.2015 року за № 875/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк Велес".

Разом з тим, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 13.05.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності", яким було доповнено Закон України "Про банки та банківську діяльність" ст. 79-1, набрав чинності 23.05.2020 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення, у задоволенні вказаного клопотання судом апеляційної інстанції було відмовлено, так як згідно вимог процесуального закону суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість судового рішення на час його ухвалення судом першої інстанції.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, про причини неявки свого представника третя особа суд не повідомила.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх повторна неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Правлінням Національного банку України було прийнято постанову за реєстраційним номером 875/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БАНК ВЕЛЕС", власниками істотної участі у статутному капіталі якого є позивачі з часткою статутного капіталу 98,4766%.

На виконання зазначеної вище постанови відповідача, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 10.12.2015 року № 219 «Про початок процедури ліквідації АТ «БАНК ВЕЛЕС» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням, Фондом розпочато процедуру ліквідації банку, призначено уповноважену особу та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «БАНК ВЕЛЕС», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами СЕВЕРИНУ Юрію Петровичу на два роки з 11.12.2015 року до 10.12.2017 року включно.

Не погоджуючись із винесеними рішеннями, ОСОБА_4 звернувся до адміністративного суду з позовною заявою про визнання таких рішень протиправними та їх скасування.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 року у справі № 810/18/16, залишеною без змін Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: АТ "БАНК ВЕЛЕС", уповноважена особа Фонду задоволено частково. Визнано протиправними та скасовані постанова відповідача від 10.12.2015 року № 875/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації АТ "БАНК ВЕЛЕС" та рішення третьої особи від 10.12.2015 року № 219 "Про початок процедури ліквідації АТ "БАНК ВЕЛЕС" та делегування повноважень ліквідатору банку".

Разом з тим, як вбачається з виписки про стан рахунку в цінних паперах від 09.12.2015р. № 03070/20151209/1 ОСОБА_3 володіє 3 462 800 іменними простими бездокументарними акціями (номінальною вартістю 10,00 грн. однієї акції; код цінних паперів UA ) загальною номінальною вартістю 34 628 000грн., що становить 32,9790% статутного капіталу банку.

ОСОБА_4 відповідно до виписки про стан рахунку в цінних паперах від 09.12.2015 року № 03061/20151209/1 володіє 3 422 150 іменними простими бездокументарними акціями (номінальною вартістю 10,00 грн. однієї акції; код цінних паперів UA ) загальною номінальною вартістю 34 221 500 грн., що становить 32,5919% статутного капіталу банку.

ОСОБА_5 згідно з випискою про стан рахунку в цінних паперах від 09.12.2015 року № 03071/20151209/1 володіє 3 455 100 іменними простими бездокументарними акціями (номінальною вартістю 10,00грн. однієї акції; код цінних паперів UA ) загальною номінальною вартістю 34 551 000 грн., що становить 32,9057% статутного капіталу банку.

У свою чергу, положеннями ч.1 ст.20 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо цього акціонерного товариства.

Корпоративні права відповідно до ч.1 ст.167 ГК України - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, що має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Частиною 1 ст.6 зазначеного вище Закону передбачено, що акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України). Майном визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб`єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб`єктів (ч.1 ст.139 ГК України).

При цьому, відповідно до ч.7 ст.139 ГК України цінні папери (у тому числі акції) є особливим видом майна суб`єктів господарювання. Згідно із п.1-4 ч.1 ст.25 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: участь в управлінні акціонерним товариством; отримання дивідендів; отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; отримання інформації про господарську діяльність акціонерного товариства.

Таким чином, корпоративні права позивачів, посвідчені акціями АТ «БАНК ВЕЛЕС», є майном як у розумінні українського законодавства, так і ст.1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (ухвала щодо прийнятності заяв № 8588/79 та 8589/79 Lars Bramelid and Anne-Marie Malmstrom v. Sweden від 12 жовтня 1982 р.; «Совтрансавто-Холдинґ» проти України» (Sovtransavto Holding v. Ukraine), заява №48553/99, рішення від 25 липня 2002 р.), право власності на яке захищатиметеся відповідно до законодавства України.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі, як на підставу для задоволення позову, вказували, що їм, як акціонерам (власникам істотної участі) банку, незаконним рішенням відповідача від 10.12.2015 року № 875/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "БАНК «ВЕЛЕС" було нанесено майнову шкоду, яка полягає у неможливості вільно розпоряджатися власним майном (корпоративними правами, посвідченими акціями) у статутному капіталі ліквідованої банківської установи.

Разом з тим, за приписами ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди передбачено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (ч.2 ст. 1166 ЦК України).

За змістом приписів глави 82 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним, є зокрема, зменшення майна потерпілого.

При цьому, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Отже, для правильного вирішення спору, пов`язаного з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Виходячи з викладеного, позивачі повинні довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, яка заподіяна.

Крім того, оскільки рішення, з яким позивачі пов'язуть настання шкоди, мають наслідком запровадження процедур, що застосовуються до неплатоспроможного банку, встановлення факту настання шкоди слід здійснювати виходячи із встановлення чи запроваджені процедури призводять до зменшення майна позивачів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачам тієї обставини, що внаслідок прийняття відповідачем та третьою особою постанови від 10.12.2015 року за № 875/БТ та рішення від 10.12.2015 року за № 219, які в подальшому були визнані протиправними та скасовані у судовому порядку, позивачів було позбавлено права власності на майно (акції), складовими якого є права володіння, користування та розпорядження власними майном.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та є загальновідомою обставиною, на даний час здійснюється ліквідаційна процедура ПАТ "Банк Велес" і позивачі продовжують бути його акціонерами.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки та банківську діяльність".

Наслідком віднесення банку до категорії неплатоспроможних є початок виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб неплатоспроможного банку з ринку і призначення тимчасової адміністрації (ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту).

Задоволення вимог кредиторів здійснюється у процедурі ліквідації банку, в рамках якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визначає суму заборгованості кожному кредиторові та відносить вимоги до певної черги погашення, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"), формує ліквідаційну банку (ст. 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"), реалізує майно банку (ст. 51 Закону України "Про систему гарантування фізичних осіб"), здійснює задоволення вимог кредиторів (ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Крім того, проведення розрахунків з акціонерами є заключним етапом ліквідації банку.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та враховуючи те, що процедура ліквідації ПАТ "Банк Велес" не завершена, висновок суду першої інстанції про заподіяння позивачам шкоди шляхом позбавлення їх прав власності на акції банку є передчасним, оскільки в силу положень ст. 319 ЦК України та ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" останніх лише обмежено на певний період правом на управління банком.

Крім того, передчасним є висновки суду першої інстанції про те, що розмір шкоди, завданої позивачам рішенням НБУ, відповідає вартості корпоративних прав на дату прийняття відповідного рішення, оскільки такі висновки були зроблені лише на підставі звіту, наданого позивачами, але без урахування доводів відповідача про те, що частка заявників мала б підраховуватися на основі вартості чистих активів компанії, з урахуванням її фінансових зобов`язань

Аналогічний правовий висновок викладено й в постанові Верховного Суду від 27.08.2019 року по справі № 910/9095/18.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи відсутність причинно-наслідкового зв`язку між скасованим рішення відповідача та шкодою, якої, як зазначали позивачі, вони зазнали у зв`язку з позбавленням їх права власності на акції, що не відповідає вимогам закону, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Також, слід зауважити, що оскільки суду апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду та ухвалює нове рішення про відмову в позові, то, як наслідок, підлягає скасуванню й додаткове рішення, яким суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Крім того, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, то відповідно до положень ст. ст. 141, 382 ЦПК України з позивачів в рівних частках на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі по 14 407 грн. 50 коп. з кожного.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного банку України - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року -скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Національного банку України, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення майнової шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9; ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 407 (чотирнадцять тисяч чотириста сім) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9; ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 407 (чотирнадцять тисяч чотириста сім) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9; ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 407 (чотирнадцять тисяч чотириста сім) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська