Тернівський районний суд міста Кривого Рогу
Дніпропетровської області
Справа № 215/3672/20
Провадження 2/215/2426/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючої-судді Красюк К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про стягнення моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, -

ВСТАНОВИВ:

24 червня 2020 року ОСОБА_1 , через свого представника - Карнаух Т.В., звернулася до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із указаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказувала, що вона працювала на підприємстві відповідача «Ордена Леніна Північний гірничо-збагачувальний комбінат ім. Комсомолу України» (правонаступник ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат») 6 років 6 місяців, а саме з 01.10.1985 року по 01.04.1992 року - на посаді мастильника 1-розряду, підсобна робоча.

24.05.1986 року з нею стався нещасний випадок на виробництві при наступних обставинах. Після робочого дня вона пішла до душової побутового комбінату. Під час миття вона послизнулась на бетонній підлозі через жирову плівку від змитого масла, впала та вдарилась головою об підлогу.

В наказі від 06.11.1996 року № 556 про відшкодування шкоди вказано, що адміністрація комбінату її провини в нещасному випадку не вбачає.

Згідно виписного епікризу 7-ї міської лікарні м. Кривого Рогу, де вона знаходилась на лікуванні з 28.03.1988 року по 18.04.1988 року, встановлено діагноз: посттравматична енцефалопатія з гіпертензивним синдромом.

У виписному епікризі із історії хвороби №89/53 медичної карти КЗ «Криворізька міська лікарня № 14» ДОР зазначено: «Хронічний посттравматичний церебральний арахноїдит з вираженим вегето-астеничним синдромом і розсіяною неврологічною симптоматикою. Хвора з 1986 року після отриманої на виробництві травми, з приводу якої лікувалась у НХВ 2-ї міської лікарні. Погіршення стану з кінця 1990 року».

Висновком МСЕК від 13.09.1996 року їй було встановлено первинно 25% втрати працездатності безстроково.

У зв`язку з вказаним нещасним випадком вона не має змоги вести звичне життя, оскільки змушена постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, відчуває сильний головний біль, запаморочення, відчуття важкості в голові, хиткість ходи, що підтверджується виписками з її медичної карти.

Просить стягнути на свою користь з відповідача 188 920 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, виходячи з 40-ка розмірів мінімальної заробітної плати.

Ухвалою судді від 25.06.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

07 серпня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що Актом про нещасний випадок на виробництві від 09.06.1986 року №20/УІ (далі - Акт ф.Н-1) встановлено, що 24.05.1986 р. о 08:00 год. стався нещасний випадок з позивачкою за таких обставин: під час миття в душовій побутового комбінату після закінчення роботи, позивачка посковзнулась на бетонному покритті підлоги, яке стало сковзким через жирову плівку, що утворилась внаслідок змиття мастила з тіла людини, та впала, вдарившись головою об бетонну підлогу. Внаслідок травми позивачка отримала забій м`яких тканин голови та струс головного мозку і перебувала на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 24.05.1986 року по 13.06.1986 року (15 днів).

При цьому в п. 15.1 Акту ф.Н-1 вказана причина нещасного випадку: «Утворення жирової плівки на бетонному покритті підлоги, в результаті змиву паливно-мастильних матеріалів з тіла людини», а в п. 16 Акту Ф.Н-1 - перелік заходів для усунення причин нещасного випадку:

«1. Провести додатковий інструктаж робочим, пов`язаним з використанням паливно-мастильних матеріалів, про попереднє знежирення замаслених частин тіла перед користуванням душовою установкою. 2. Обставини та причини нещасного випадку пропрацювати з усіма робітниками рудоуправління».

Таким чином, хоча конкретні особи, з вини яких стався нещасний випадок, в ОСОБА_2 не вказані, із його змісту вбачається, що жирова плівка на підлозі душової установки утворилась під час миття самої потерпілої, яка, очевидно, не здійснила знежирення замащених частин тіла після закінчення роботи, як це було передбачено правилами безпечного закінчення виконання робіт.

Також відповідач звертає увагу суду на те, що в п. 12 Акту ф. Н-1 зазначено, що позивачці своєчасно та в повному обсязі були проведені інструктажі з охорони праці, а саме: 27.09.1985 року вступний (під час прийняття на роботу) та з 17.03.1986 року по 31.03.1986 року черговий (на 3-й квартал поточного року). Крім того, Акт ф. Н-1 не містить висновку щодо вини підприємства або його посадових осіб у даному нещасному випадку, натомість із його змісту вбачається необережність з боку самої потерпілої. Також необхідно враховувати, що безпосереднім наслідком нещасного випадку була лише тимчасова непрацездатність позивачки (15 днів) і тільки через десять років вона була первинно направлена на огляд у ЛТЕК, де їй було встановлено 25% втрати професійної працездатності з 04.09.1996 року безстроково.

Також відповідач зазначив, що оскільки право на відшкодування шкоди (у т.ч. моральної), завданої ушкодженням здоров`я, виникло у позивачки з 04.09.1996 року, до правовідносин щодо відшкодування шкоди мають застосовуватись ті нормативні акти, які були чинними на той час, а саме, Закон України «Про охорону праці» №2694-ХІІ від 14.10.1992 р. та «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджені постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472.

Щодо ст. 237-1 КЗпП України та ст.ст. 23, 1167 ЦК України, на які посилається позивачка як на підставу позовних вимог, зазначив, що вони набрали чинності з 13.01.2000 року та з 01.01.2004 року відповідно, отже, не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки, згідно з приписами ст. 58 Конституції України, не мають зворотної дії в часі.

У п. 11 «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» від 23.06.1993 р. № 472, в редакції, чинній на момент виникнення в позивачки права на відшкодування шкоди, визначався порядок та розмір відшкодування власником моральної шкоди працівнику: Моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду.

Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Як вбачається з наказу № 556 від 06.11.1996 року на відшкодування шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві, позивачці була призначена одноразова допомога у розмірі 2557 грн. 75 коп. із розрахунку середнього заробітку 102,31 грн. за кожен відсоток втрати працездатності, та щомісячне відшкодування втраченого заробітку у розмірі 25 грн. 58 коп. Що стосується моральної шкоди, то з заявою про її відшкодування позивачка до роботодавця не зверталась, а надана нею довідка ЛТЕК висновку щодо заподіяної їй моральної шкоди не містить, отже законні підстави для її відшкодування роботодавцем були відсутні. Крім того має бути застосовано строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України, а саме, три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а звертаючись до суду майже через двадцять п`ять років, позивачка не просить суд поновити пропущений строк позовної давності та не наводить у позові поважних причин його пропуску.

Таким чином відповідач вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, який позивачка просить стягнути, є необґрунтованим, та з урахуванням причин нещасного випадку та інших обставин, зокрема часу, який пройшов з моменту ушкодження здоров`я, буде розумним та справедливим застосування судом мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, встановленого ст. 440-1 ЦК Української PCP, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Копію ухвали про відкриття провадження, в якій сторонам були роз`яснені права та строки щодо подання ними заяв по суті спору, отримано ОСОБА_1 21.09.2020 року. Окрім того, у вказаній ухвалі сторонами було роз`яснено, що встановлені судом строки можуть бути продовжені на час дії карантину.

При цьому, станом на 03.12.2020 року відповідь позивачки на відзив відповідача до суду не надійшов.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працювала з 01.10.1985 року по 01.04.1992 року на підприємстві «Ордена Леніна Північний гірничо-збагачувальний комбінат ім. Комсомолу України», правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді мастильника 1-розряду, підсобна робоча.

Актом про нещасний випадок на виробництві від 09.06.1986 року №20/УІ (далі - Акт ф.Н-1) встановлено, що 24.05.1986 р. о 08:00 год. стався нещасний випадок з позивачкою за таких обставин: під час миття в душовій побутового комбінату після закінчення роботи, позивачка посковзнулась на бетонному покритті підлоги, яке стало сковзким через жирову плівку, що утворилась внаслідок змиття мастила з тіла людини, та впала, вдарившись головою об бетонну підлогу. Внаслідок травми позивачка отримала забій м`яких тканин голови та струс головного мозку і перебувала на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 24.05.1986 року по 13.06.1986 року.

Висновком МСЕК від 13.09.1996 року їй було встановлено первинно 25% втрати працездатності безстроково (а.с.4).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог.

А тому в даному випадку саме відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає у тому, що вона не має змоги вести звичне життя, оскільки змушена постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, відчуває сильний головний біль, запаморочення, відчуття важкості в голові, хиткість ходи.

Доводи відповідача, що травмування позивача відбулося внаслідок, зокрема, і її дій, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, безпідставні, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання нею трудових обов`язків. Крім того, посилання відповідача щодо відсутності факту вини підприємства, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, а саме 25%, без визначення групи інвалідності, постійний характер страждань позивача.

Виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням наслідків трудового каліцтва та ступеню втрати позивачем професійної працездатності, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності їй спричинена моральна шкода.

З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 45 000 грн, вважаючи заявлений позивачем розмір завищеним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 840 грн. 80 коп., виходячи з відповідної ставки судового збору станом на день звернення позивача до суду з позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 13, 19, 77-80, 89, 141, 258, 259, 263-265, 279, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь ОСОБА_1 45000 (сорок п`ять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України, код ЄДРПОУ 2655795 (отримувач коштів: ГУК у м. Києві /м.Київ/ 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача UA0026001; Код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ЄДРПОУ - 00191023, місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг.

Повний текст рішення складено та підписано 02.12.2020 року.

Суддя: