Дата документу 25.11.2020 Справа № 310/451/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/451/20 Головуючий у 1 інстанції Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/807/3299/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до директора фермерського господарства «Оксана» Патлаченка Сергія Михайловича, третя особа: Головне Управління Держпраці в Запорізькій області про встановлення факту перебування у трудових відносинах та внесення змін до трудової книжки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до директора ФГ «Оксана» Патлаченка С.М., третя особа: Головне Управління Держпраці в Запорізькій області про встановлення факту перебування у трудових відносинах та внесення змін до трудової книжки.

В обґрунтування позову зазначено, що 10.06.2019 року він влаштувався на роботу фермерського господарства «Оксана» на посаду механізатора тракториста, однак в порушення діючого законодавства директора фермерського господарства «Оксана» ОСОБА_2 офіційного його не працевлаштовував більше трьох місяців.

Просив суд встановити факт його перебування у трудових відносинах з ФГ «Оксана» на посаді механізатора-тракториста у період з 10 червня 2019 року по 11 жовтня 2019 року. Стягнути з відповідача 8 000 грн. заборгованості по заробітній платі з 10.09.2019 року по 11.10.2019 року. Зобов`язати відповідача внести запис до його трудової книжки про прийняття його на роботу на посаду механізатора-тракторсита з 10 червня 2019 року та запис про звільнення із займаної посади оформити про звільнення за власним бажанням від 10.10.2019 року.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь директора ФГ «Оксана» ОСОБА_2 суму витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ФГ «Оксана» надало суду відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

25.11.2020 року Директором ФГ «Оксана» до апеляційного суду подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник ФГ адвокат Корнієнко М.О. не має можливості прибути до судового засідання за станом здоров`я, оскільки у період часу з 12.11.2020 року по 23.11.2020 року проходив стаціонарне лікування, а з 24.11.2020 року продовжує лікування під наглядом сімейного лікаря. На підтвердження зазначеного надав листок непрацездатності та виписку з історії хвороби.

Розглянувши дану заяву апеляційний суд дійшов до висновку про її необґрунтованість та безпідставність, спрямовану на безпідставне затягування і перешкоджання розгляду справи, виходячи з наступного.

Адвокат Корінєнко М.О. до клопотання про відкладення справи надав листок непрацездатності, з якого вбачається, що ОСОБА_3 знаходився на лікарняному з 12.11.2020 року по 23.11.2020 року та звільнений від роботи 23.11.2020 року та 24.11.2020 року. На підтвердження того, що 25.11.2020 року він звільнений від роботи заявником не надано жодних доказів.

Крім того, ФГ «Оксана» не позбавлене права на отримання правової допомоги іншого адвоката.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах "Рябих проти Росії" (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, повідомлених належним чином про дату, час і місце розгляду справи, неявка яких до суду визнана судом неповажною.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі "Калашников проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Право громадян України на працю передбачено ст. 2 КЗпП України. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За приписами статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Положеннями статті 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року встановлено, що Інспектором праці Головного управління держпраці у Запорізькій області Савочка В.В. 31 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_2 складено протокол №ЗП 2961/5/АВ/П/ПТ за ч.3 ст.41 КУпАП України. В протоколі зазначено, що ОСОБА_2 під час виконання посадових обов`язків на посаді голови ФГ «Оксана», маючи організаційно - розпорядчі функції, вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.3 ст.41 КУпАП, яке є триваючим та встановлено актом інспекційного відвідування № ЗП 2961/5/АВ від 07.10.2019р., допустив порушення трудового законодавства, а саме: відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору з фізичною особою дотримання письмової форми є обов`язковим. Під час проведення інспекційного відвідування ФГ «Оксана» з питання оформлення трудових відносин встановлено що два працівники було допущено до роботи без укладання трудового договору, що порушує вимоги ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, а саме: ОСОБА_1 з 10.06.2019 року виконував роботи різноробочого, а також виконував польові роботи на тракторі МТЗ у ФГ « ОСОБА_4 ». Працював з понеділка по п`ятницю, а також у вихідні дні. Був допущений до роботи без укладання трудового договору. ОСОБА_5 був допущений до роботи на підставі цивільно правового договору без укладання трудового договору, що свідчить про його фактичний допуск до роботи.

Вказаною постановою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 41 КУпАП України закрито на підставі п.1ст.247 КУпАП зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постановою Запорізького апеляційного суду від 14.02.2020 року вищезазначена постанова залишена без змін.

Крім того, постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів наявності фактичних трудових відносин між ним та фермерським господарством "Оксана" і також спростовуються доводи ОСОБА_1 про здійснення ним трудових обов`язків, як працівником фермерського господарства «Оксана».

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що долучені позивачем до матеріалів справи фотографії не містять беззаперечних доказів того, що він був допущений до роботи фермерським господарством «Оксана» та виконував там будь-які роботи, так як вказані фотографії не фіксують жодної обставини щодо виконання ним будь-яких робіт, не містять дати та часу їх здійснення.

Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано не було.

Суд першої інстанції, встановивши відсутність достатніх доказів, які б свідчили про перебування ОСОБА_1 у період з 10 червня 2019 року по 11 жовтня 2019 року у трудових відносинах із фермерським господарством «Оксана», під чим розуміється виконання обумовленої трудовим договором роботи з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові та оплатою цієї праці, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про допит свідків, які без поважних причин не були допитані в судовому засіданні, проте, з матеріалів справи вбачається, що в судове засідання призначене на 03.09.2020 року позивачем явка свідків не була забезпечена. ОСОБА_1 у судовому засіданні 03.09.2020 року особисто участі не приймав та подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1 , в суді першої інстанції на допиті свідків не наполягав, що свідчить про те, що позивач самоусунувся від доказування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього витрати на правову допомогу пославшись на платіжне доручення №319, згідно якого платником є Єсаулов, колегія суддів відхиляє, оскільки ухвалою суду від 29.09.2020 року вказану описку судом першої інстанції було виправлено з власної ініціативи.

Безпідставними є твердження скаржника про те, що відповідач своєчасно не робив заяв про розмір понесених витрат, оскільки у відзиві поданому на позовну заяву відповідачем зазначалося про те, що Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи вказано, що витрати на правову допомогу орієнтовано складають 5000 грн.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції на підставі ст. 137 ЦПК України витрати відповідача, пов`язані з правничою допомогою адвоката, стягнуто з позивача.

ФГ «Оксана» у відзиві на апеляційну скаргу просить розподілити судові витрати понесенні відповідачем в розмірі 5000,00 грн. стягнувши їх на його користь з позивача. У відзиві зазначено про те, що на підтвердження понесення судових витрат відповідач надає копію договору про надання правової допомоги № 14/02/2020-1 від 14.02.2020 року, додаткову угоду № 2 від 04.11.2020 року до договору про надання правової допомоги № 14/02/2020-1 від 14.02.2020 року, копію Рахунку № 2 від 04.11.2020 року, копію платіжного доручення № 403 від 10.11.2020 року на 2000,00 грн., копію Акту виконаних робіт № 2 від 10.11.2020 року.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що до відзиву на апеляційну скаргу відповідачем вказаних доказів не надано. В додатках до відзиву зазначено лише докази направлення відзиву іншим учасникам справи.

Згідно роз`яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", в итрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу адвоката понесених відповідачем при розгляді апеляційної скарги з огляду на відсутність документального підтвердження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: