Ухвала

20 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 596/929/18

провадження № 61-7642св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комісія з врегулювання майнових відносин реорганізованого товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка в особі голови Барабаша Івана Васильовича,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року у складі судді Лисюк І. О. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 березня

2019 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до комісії з врегулювання майнових відносин реорганізованого товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка в особі Барабаша І. В. про виділення майнових паїв в натурі.

Позовна заява мотивована тим, що реорганізація кооперативу в селі Яблунів здійснювалось під керівництвом ОСОБА_2 . Майно, яке належало кооперативу перейшло до ТОВ ім. Шевченка, яке згодом також почало процедуру ліквідації. Внаслідок чого була створена комісія з врегулювання майнових спорів. Відповідно до Положення про комісію з врегулювання майнових відносин

від 15 лютого 2000 року комісія проводить заходи щодо виділення майна в натурі, зокрема розробляє проекти договорів про передачу майна, складає переліки майна для виділення кожній групі пайовиків чи індивідуально пайовику.

ОСОБА_1 є власником майнових паїв на суму 41 503,00 грн згідно договорів купівлі-продажу майнового паю членів колективного сільськогосподарського підприємства с. Яблунів, Гусятинського р-н., Тернопільської обл.

Позивач неодноразово зверталась усно та письмово до голови комісії з врегулювання майнових відносин реорганізованого ТОВ ім. Шевченка про виділення майнових паїв в натурі, про те заява не розглянута, що є порушенням, на думку позивача, її прав.

ОСОБА_1 просила виділити їй в рахунок майнових паїв в натурі з майнового пайового фонду реорганізованого ТОВ ім. Шевченка: ЗІЛ-ММЗ-554 1990 року придбання, зерноочисну машину 1990 року придбання, протруювача 1991 року придбання, погрузчика ЗПС-100 1992 року придбання, протруювача ПС-100

1991 року придбання, зернозагрузчика 1991 року придбання.

Заочним рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області

від 22 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин на які посилається в позовній заяві і те, що саме комісією з врегулювання майнових спорів реорганізованого

ТОВ ім. Т. Шевченко порушено її права, тобто є неналежним відповідачем.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що комісія з врегулювання майнових відносин реорганізованого ТОВ ім. Шевченка в особі голови

Барабаша І. В. не є належним відповідачем по справі, оскільки остання не зареєстрована як юридична особа, не має цивільної дієздатності, не наділена повноваженнями рішенням загальних зборів щодо вирішення даного питання.

10 квітня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 22 листопада

2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 березня

2019 року та прийняти нове рішення, ким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2019 рокув справі за позовом ОСОБА_1 до комісії з врегулювання майнових відносин реорганізованого ТОВ ім. Шевченка в особі Барабаша І. В. про виділення майнових паїв в натурі, підлягає закриттю з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня

2019 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 596/929/18 є виділення майнових паїв в натурі на загальну суму 41 503,00 грн.

Отже, ціна позову в даній справі становить 41 503,00 грн, яка станом на

01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн х 100 = 192 100,00 грн).

Отже, справа № 596/929/18 не є справою з ціною позову, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 596/929/18 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (Levages Prestations Services

v. France, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; Brualla Gomez De La Torre v. Spain, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, сформульовано правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, тому у зв`язку з цим касаційне провадження у справі належить закрити. Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2019 рокув справі за позовом ОСОБА_1 до комісії з врегулювання майнових відносин реорганізованого ТОВ ім. Шевченка в особі Барабаша І. В. про виділення майнових паїв в натурі, підлягає закриттю, оскільки судові рішення не можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

Керуючись статтею 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до комісії з врегулювання майнових відносин реорганізованого товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка в особі Барабаша Івана Васильовича про виділення майнових паїв в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області

від 22 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 15 березня 2019 рокузакрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська