КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Прайм», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гідроінж-Буд» про повернення коштів,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Прайм» на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 22 червня 2020 року,

встановив:

у липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 1 470 000 грн. за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва, укладеним між ним та ТОВ «Фінансова компанія Прайм» 29 жовтня 2013 року, та 100 000 грн. за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва від 03 листопада 2014 року, посилаючись на те, що умови вказаних договорів відповідачем виконані не були.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 22 червня 2020 року позов було задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія Прайм» на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 389 504 грн. та 56 382 грн. 44 коп.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ТОВ «Фінансова компанія Прайм» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , представників відповідача ТОВ «ФК «Прайм» - Шпарика Ю.М. та третьої особи ТОВ «Гідроінж-Буд» - Гордієць С.С., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 11 червня 2014 року на підставі Договору №11/06/2014-83/93-1П про передання прав та обов`язків за Договором №83/93 від 29 жовтня 2013 року про участь у ФФБ, укладеного з ОСОБА_4 , набув прав та обов`язків довірителя за Договором про участь у ФФБ, управителем за яким виступав відповідач. Відповідно до умов Договору за позивач закріплювалось право на отримання квартири АДРЕСА_1 .

Також позивач зазначав, що 03 листопада 2014 року між ним та відповідачем було укладено Договір про участь у ФФБ №121, об`єкт інвестування за яким було нежиле приміщення (комора) №/104 в будинку АДРЕСА_2 .

08 грудня 2015 року відповідачем було прийнято рішення про відкріплення від позивача об`єктів інвестування у зв`язку з тим, що він без поважних причин не підписав акт прийому-передачі закріплених за ним об`єктів інвестування.

За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, сплачені ним в порядку інвестування в об`єкти нерухомого майна - квартиру та нежиле приміщення зо Договорами про участь у ФФБ з урахуванням поточних цін за одиницю виміру об`єкту інвестування.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 22 червня 2020 року позов було задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія Прайм» на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 389 504 грн. та 56 382 грн. 44 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свій обов`язок з повернення позивачу грошових коштів внаслідок відкріплення об`єктів інвестування від довірителя, та визначив розмір грошових коштів, які підлягають стягненню виходячи з ціни вимірної одиниці об`єкта інвестування станом на день відкріплення від позивача спірних об`єктів. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 256, 257, 264, 509, 526, 530, 610, 629 ЦК України, Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено йому у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності

Рішення суду першої інстанції в частині висновку про наявність підстав для задоволення позову по суті відповідачем не оскаржуються, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається. Доводів щодо необґрунтованості розміру грошових коштів , які підлягають стягненню з відповідача апеляційна скарга не містить.

Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що при зверненні до суду першої інстанції з відзивом на позовну заяву відповідач заявив про сплив строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду у липні 2019 року, тоді як право на звернення до суду у нього виникло у грудні 2018 року, коли він дізнався про відкріплення від нього об`єктів інвестування.

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, матеріали справи свідчать про те, що у грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, зокрема, просив визнати недійсним рішення ТОВ «ФК «Прайм» від 08 грудня 2015 року про відкріплення об`єкту інвестування. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 30 січня 2017 року вказані позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено, визнано недійсним рішення ТОВ «ФК «Прайм» від 08 грудня 2015 року про відкріплення від ОСОБА_2 об`єкту інвестування. Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року рішенням Апеляційного суду м.Києва від 30 січня 2017 року в цій частині скасовано, а у задоволенні вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про відсутність за таких обставин підстав для обрахування початку перебігу строку позовної давності за вимогами позивача про повернення коштів з моменту, коли він дізнався про відкріплення від нього об`єктів інвестування, оскільки таке рішення відповідача було оскаржено в суді.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що право позивача на повернення йому коштів виникло у нього у грудні 2015 року, а з позовом до суду він звернувся лише в липні 2019 року, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог з підстав спливу строку позовної давності, оскільки матеріали справи свідчать про те, що внаслідок оскарження позивачем дій відповідача щодо відкріплення від нього об`єктів інвестування його права були поновлені рішенням апеляційного суду, яке набрало законної сили 30 січня 2017 року. Хоча вказане рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_2 і було скасовано постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, однак зробити висновок про те, що позивач зобов`язаний був реалізувати своє право на повернення коштів протягом трьох років з моменту прийняття відповідачем рішення, а не з моменту, коли судом була встановлена його правомірність, неможливо.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Прайм» року залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2020 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 01 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді