ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7593/20 Справа № 205/6169/19 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із 1/8 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яку він отримав в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_4 . Станом на час прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявою до нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину він не звернувся, а лише володів і користувався 1/4 частиною житлового будинку, у тому числі і частиною ОСОБА_5 , яка спадщину не приймала взагалі. Рішенням народного суду Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 1988 року у справі №2-1259, житловий будинок АДРЕСА_1 було поділено в натурі. На підставі зазначеного рішення були проведені відповідні будівельні роботи і батько позивача користувався виділеною йому частиною будинку. 25 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на житловий будинок, проте йому було відмовлено. Відмова реєстратора означає, що нотаріус також відмовить у реєстрації права власності за ОСОБА_1 на домоволодіння. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 частину кімнат 2-6, 2-7, 2-8, коридору 2-9, коридору 2-1, кухні 2-2, ґанку а-1, забору № 1, частини забору № 3, частини мощення №1, водоколонки №8.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 (а.с.64).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 06 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду від 06 липня 2020 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно вимогам ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно ч. 2, 3 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст.1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Перелік осіб (спадкоємців), які мають право на спадкування за правом представлення, встановлений нормами ст. 1266 ЦК, є вичерпним.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі нотаріусом спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.

З матеріалів справи вбачається, на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 1949 року, посвідченого Першою міською нотаріальною конторою м. Дніпропетровська і зареєстрованого в реєстрі за №4594, ОСОБА_6 була власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 (а.с. 115, 116).

06 жовтня 1951 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 і змінила прізвище на ОСОБА_8 (а.с.92).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла (а.с. 86)

За життя ОСОБА_4 залишила заповіт від 05 травня 1983 року, яким належну їй частину будинку АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у рівних частинах кожному (а.с. 91).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (а.с. 88, 89).

24 січня 1986 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на 2/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та 24 січня 1986 року свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 94, 95).

Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на інші 2/8 частини житлового будинку не видавалися.

Відповідно до акту від 05 квітня 1985 року у домоволодінні АДРЕСА_1 було перерозподілено ідеальні частки та визначено, що ОСОБА_10 належить 35/100 частин, ОСОБА_4 25/100 частин, ОСОБА_3 і ОСОБА_11 40/100 (а.с. 124, 125).

Рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 08 серпня 1988 року у справі №2-1259 за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_12 про виділ в натурі частини будинку було розподілено в натурі домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 1994 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_11 про визнання права вдасності на 20/100 частин домоволодіння було визнано за ОСОБА_3 право власності на 20/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 117-119).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 1998 року було визнано за ОСОБА_11 право власності на 20/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 120).

Відповідно до договору дарування від 02 липня 1998 року ОСОБА_11 подарувала належні їй 20/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с. 121).

Згідно з відомостями КП ДМБТІ станом на 31 грудня 2012 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано: 20/100 частин за ОСОБА_3 , 20/100 частин за ОСОБА_1 , 1/4 частина за ОСОБА_9 та 35/100 за ОСОБА_10 (а.с. 111).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 - батько позивача ОСОБА_3 помер (а.с. 75, 78).

Із спадкової справи, заведеної Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається що 08 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 (а.с. 74 ).

13 листопада 2019 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направила приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Новіковій Н.А. заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка надійшла до нотаріуса 14 листопада 2019 року (а.с.81, 82).

26 листопада ОСОБА_2 звернулася до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька ОСОБА_3 (а.с.75).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року у справі №205/8501/15-ц за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 142, 143).

25 лютого 2020 року Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою Варюті О.П. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 144).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами до відповідача Дніпровської міської ради, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 частину кімнат 2-6, 2-7, 2-8, коридору 2-9, коридору 2-1, кухні 2-2, ґанку а-1, забору № 1, частини забору № 3, частини мощення №1, водоколонки №8.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України на суд, як державний орган, покладено обов`язок, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснити у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Встановлено, ОСОБА_2 у визначений законом строк звернулася із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 не була залучена до участі у даній справі у якості відповідача, позивач не звертався до суду із заявою про заміну неналежного відповідача.

Також, з матеріалів справи вбачається, позивач ОСОБА_1 не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірного домоволодіння.

Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірного домоволодіння нотаріусом не видавалася, що свідчить про передчасне звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування після смерті батька.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності позовних вимог та наявності правових підстав для задоволення позовних вимог належними доказами у справі не підтверджуються.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не може бути належним відповідачем у справі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності рішення суду обставинам справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді