ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1376/20 Справа № 200/1898/15-ц Головуючий у першій інстанції: Томаш В.І. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення позики,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 11 вересня 2012 року він, позивач, передав позику відповідачці у розмірі 30000,00 доларів США. Згідно домовленості між позивачем та відповідачем, надана позика є безпроцентною. Відповідачем позивачу надано розписку від 11 вересня 2012 року, згідно якої ОСОБА_1 письмово підтвердила свій обов`язок повернути позивачу грошові кошти в сумі 30000,00 доларів США у термін в один календарний місяць. Потім договір позики було продовжено строком на один календарний місяць та змінено строк повернення позики до 11.11.2012 року. 18.11.2012 року на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення суми позики, проте відповідач позику не повернула, зобов`язання не виконала. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 30000,00 доларів США, 3% річних від суми боргу в порядку ст.625 ЦК України за період з 11.11.2012 року по 26.01.2015 року у розмірі 1986,89 доларів США, а всього 31986,89 доларів США.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2019 року, з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 17 квітня 2020 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 31986,89 доларів США, з яких 30000,00 доларів США сума основного боргу, 1986,89 доларів США сума 3 % річних. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3654,00 грн. (а.с. 65-67, 104).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 11 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача позику у розмірі 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США строком на 1 місяць до 11 жовтня 2012 року (а.с. 6).

Факт отримання коштів відповідачем від позивача підтверджується оригіналом написаної власноруч ОСОБА_1 боргової розписки від 11.09.2012 року наступного змісту: "Я, ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , Красногвардійський РВВС м. Дніпропетровська, ІНФОРМАЦІЯ_1 , беру у борг у ОСОБА_3 30 тисяч (тридцять тисяч) доларів США строком на 1 місяць, до 11 жовтня 2012 року". У розписці наявний підпис та розшифровка підпису відповідача. Оригінал розписки долучено до матеріалів справи.

В подальшому сторони погодили, що договір позики продовжений на один місяць до 11 листопада 2012 року; про це відповідачем зроблено запис на оригіналі боргової розписки, який також підписаний відповідачем.

Позивач направив відповідачу письмову вимогу від 18.11.2014 року про повернення позики, за змістом якої позивач просив відповідача виконати домовленості та повернути суму боргу протягом тридцяти календарних днів з дати отримання вимоги (а.с. 5).

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції сума боргу відповідачем не повернута.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Виходячи з викладеного, встановивши, що договір позики укладений у належній простій письмовій формі; факт отримання позики у розмірі 30000,00 доларів США відповідачем не спростований; враховуючи, що відповідачем не надано доказів повернення боргу позивачу, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимоги та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 31986,89 доларів США, з яких 30000,00 доларів США сума основного боргу, 1986,89 доларів США сума 3 % річних від суму простроченого боргу.

Місцевим судом зроблено правильний розрахунок 3 % річних від суму простроченого боргу за період з 11.11.2012 року по 26.01.2015 року, відповідно до змісту позовних вимог.

Твердження апелянта, що борг було повернуто позивачу у повному обсязі наприкінці літа 2013 року шляхом передачі посадкового матеріалу (саджанців рослин) - не доведені; будь-яких доказів на підтвердження такої позиції відповідачем не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Суд критично ставиться до посилань апелянта про те, що вона не отримувала грошових коштів від позивача та не знайома з ним, оскільки факт написання особисто відповідачем боргової розписки не спростовано. Зокрема, клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи відповідачем не заявлено.

Більше того, твердження відповідача, що вона не отримувала в борг від позивача будь-яких грошових коштів суперечить змісту заяви про перегляд заочного рішення, де відповідач стверджує, що борг позивачу повернуто у повному обсязі наприкінці літа 2013 року шляхом передачі саджанців рослин.

Посилання апелянта на те, що кошти вона фактично отримала від своєї знайомої ОСОБА_4 спростовується змістом боргової розписки відповідача, де зазначено, що ОСОБА_1 взяла у борг 30000,0 дол. США саме у позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та необхідність залишити оскаржуване рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді