Повадження № 2/638/4692/20
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2020 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Рассохи В.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку позовного провадженні у залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, в обґрунтування якого вказав, що з 05 серпня 2006 року по 18 січня 2019 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб між ними розірвано рішенням суду Дзержинського району міста Харкова від 18 грудня 2018 року.

Перебуваючи у шлюбі, позивачем від продажу спадкового майна квартири з його сестрою ОСОБА_3 , за отриману частину коштів, та ще йому частину коштів у розмірі 3000 доларів США позичила його сестра, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Обидві угоди з купівлі-продажу квартир відбулися в один день з різницею у годину.

Під час оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 позивачем була надана заява до нотаріусу відносно того, що він не заперечую, щоб квартира була оформлена на ім`я його дружини ОСОБА_2 . Зроблено це у зв`язку з тим, що його дружина наполягала на укладенні договору купівлі продажу на її ім`я, мотивуючи вимогу характером роботи позивача, яка пов`язана з ризиком для здоров`я та життя (професія будівельник висотник).

Позивач зазначає, що вищезазначена квартира є його особистою власністю, придбана за його особисті кошти, отримані внаслідок продажу спадкового майна.

Позивач просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за АДРЕСА_1 , яка була придбана за особисті кошти.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначила, що факт укладення за участю позивача договору купівлі-продажу та продаж квартири за адресою; АДРЕСА_2 , не є доказом того, що саме тільки за кошти позивача було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Також, відповідачка зазначила, що позивачем не надано достатніх доказів щодо позбавлення її права власності на квартиру.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву, просили задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка та її представник заперечували проти позовної заяви, просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено обставини того, що з 05 серпня 2006 року по 18 січня 2019 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Дзержинського району міста Харкова від 18 грудня 2018 року шлюб між ними розірвано.

26 березня 2013 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з однієї сторони, як продавцями, та ОСОБА_5 з іншої сторони, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_4 . Згідно пункту 3 цього договору продаж здійснено за суму 712800 грн (що на день підписання цього договору є еквівалентом суми вісімдесят вісім тисяч доларів США), що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 7-8).

26 березня 2013 року між ОСОБА_6 з однієї сторони, як продавцями, та ОСОБА_2 з іншої сторони, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 3 цього договору продаж здійснено за суму 380700 грн (що на день підписання цього договору є еквівалентом суми сорок сім тисяч доларів США за курсом, встановленим за домовленістю сторін), що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 21).

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 також зроблено висновок, що тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які їй, йому належали особисто.

Отже, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Судом встановлено, що у період перебування шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , 26 березня 2013 року між ОСОБА_6 з однієї сторони, як продавцями, та ОСОБА_2 з іншої сторони, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 3 цього договору продаж здійснено за суму 380700 грн.

Отже, спірна квартира набута сторонами по справі під час шлюбу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обгрунтування позову позивачем зазначено, що вищезазначена квартира є його особистою власністю, придбана за його особисті кошти, отримані внаслідок продажу спадкового майна.

При цьому, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, що спірний квартира придбана саме за його особисті кошти.

Само по собі наявність у ОСОБА_1 сума доходу від продажу спадкового майна, отриманого 26 березня 2013 року, що була його особистою власністю, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірна квартира була придбана 26 березня 2013 року саме за ці кошти без надання відповідних доказів.

При цьому, в позовній заяві позивачем зазначено, що спірна квартира придбана за кошти, які отримані від продажу спадкового майна та кошти, які позичила йому сестра, проте доказів на підтвердження обставин отримання від сестри грошових коштів у борг для купівлі спірної квартири позивачем суду не надано, як то боргова розписка, договір позики тощо.

Та обставина, що спірна квартира придбана в один день із продажем спадкової нерухомості, частка коштів від продажу якої належала позивачу на праві особистої власності, не спростовую презумпцію спільності майна подружжя, оскільки належних доказів, що грошові кошти від продажу належної відповідачу частки нерухомості витрачені на придбання спірної квартири, відповідачем не надано.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц.

Факт того, що квартира АДРЕСА_4 була відчужена і спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана в один і той же день, не може свідчити про те, що кошти, отримані позивачем від продажу квартири АДРЕСА_4 були витрачені для придбання спірної квартири АДРЕСА_1 і не може бути безумовною підставою для визнання особистої приватної власності на спірну квартиру.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17.

В матеріалах справи відсутні докази того, що подружжям укладався договір про визнання спірної квартири приватною власністю ОСОБА_1 , з чого можливо зробити висновок про те, що вказана квартира є особистою приватною власністю позивача.

При цьому на спростування доводів позивача відповідачкою надана копія трудової книжки на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до якої остання в період перебування у шлюбі з позивачем працювала.

Покази свідка ОСОБА_3 суд не бере до уваги, оскільки в судовому засіданні остання зазначила, що перебуває на обліку у психіатричному лікувальному закладі, що підтверджено і позивачем. Крім того, свідком не зазначалося, за які саме кошти (особисті чи подружні) придбано спірну квартиру.

Позивачем не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти.

Отже, ОСОБА_1 не доведено беззаперечними доказами факт придбання за час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою спірної квартири за власні кошти, тобто позивачем не спростовано належними, достатніми та допустимим доказами, як то передбачено ст. 81 ЦПК України, презумпцію спільності майна, набутого під час шлюбу, оскільки тягар доказування обставин, що на придбання вказаної квартири в період шлюбу позивач витратив свої особисті кошти, має покладатись саме на останнього, оскільки він повинен спростувати презумпцію спільності придбаного у шлюбі майна.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна не підлягають задоволенню.

Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачкою у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, відмовити.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 грудня 2020 року.

Суддя І.П. Латка