справа № 381/1425/19 головуючий у суді І інстанції Соловей Г.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Нежури В.А., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Прокурора Київської області на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року в справі за позовом Заступника керівника Фастівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади села Велика Снітинка Фастівського району Київської області до Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення ради та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсними рішення ради та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Великоснітинської сільської ради Фастівського район, виявлено порушення вимог земельного законодавства під час передачі земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства, а саме, рішеннями Великоснітинської сільської ради від 06.03.2018 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 . У зв`язку з чим, за останнім зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,12 га для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до планово-картографічних матеріалів, складених за результатами топографо-геодезичних вишукувань, спірна земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу річки Снітка. У зв`язку з чим, позивач вважав рішення Великоснітинської сільської ради Фастівського району від 06.03.2018 року щодо затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки незаконним та повинне бути визнано недійсним, а земельна ділянка витребувана з чужого незаконного володіння.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року позовні вимоги Заступника керівника Фастівської місцевої прокуратури, в інтересах держави в особі територіальної громади села Велика Снітинка Фастівського району Київської області до Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_1 , про визнання недійсними рішення ради та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Прокурор Київської області подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому, зазначає, що землі під водними об`єктами, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватися у власність громадян, оскільки імперативно обмежені у цивільному обороті. Великоснітинська сільська рада не являється законним розпорядником земель водного фонду, тому на думку апелянта, наявні підстави для визнання відповідного рішення сільської ради про передачу земельної ділянки недійсним. Проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки обов`язкову державну землевпорядну експертизу не проходив.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

12.10.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником - Даниловою К.А. , згідно якого відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження, того що надана у власність відповідачу земельна ділянка належить до земель водного фонду.

09.11.2020 року до суду надійшла відповідь Прокурора Київської області на відзив відповідача, згідно якої апелянт посилаючись на доводи апеляційної скарги просив не враховувати вказані заперечення, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

В судовому засіданні представник апелянта, прокурор Підяш О.С., просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат - Данилова К.А., в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши пояснення учасників справи, що з`явилися, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1200 га, що розташована в селі Велика Снітинка Фастівського району Київської області.

Рішенням Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області від 26.06.2017 року № 2.2-XVII-VII, надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в с. Велика Снітинка в межах Великоснітинської сільської ради, площею 0,12 га.

07.12.2017 року, ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_3 із заявою про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,12 га, яка розташована за адресою: с. Велика Снітинка в межах земель Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області на підставі рішення сесії Великоснітинської сільської ради № 2.2-XVII-VII від 26.06.2017 року.

На підставі договору на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 07-12/1 від 07.12.2017 року та рішення Великоснітинської сільської ради від 26.06.2017 року № 2.2-XVII-VII, ФОП ОСОБА_3 розроблено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки :01:004:0149.

Рішенням Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області від 06.03.2018 року № 4.1-XXV-VII, затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в с. Велика Снітинка Великоснітинської сільської ради, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:004:0149.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначив, що приймаючи оскаржуване рішення, Великоснітинська сільська рада, яка є відповідачем по справі не виконала приписи статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме порушила принцип законності.

В обґрунтування посилається на те, що за результатами топографо-геодезичних вишукань, виконаних сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_4 від 17.10.2018 року спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:0149 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на прибрежну захисну смугу річки Снітка.

Перевіряючи доводи позивача судом першої інстанції було встановлено, що згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 проект було виготовлено ФОП ОСОБА_3 на замовлення відповідача та даний проект затверджено Рішенням Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області від 06.03.2018 року № 4.1-XXV-VII. З матеріалів, які містяться в проекті, вбачається, що були виконані комплекс робіт із розробки проекту землеустрою в тому числі, геодезичні роботи, які виконанні геодезичним обладненням, на які є свідоцтва про повірку робочого засобу виміювальної техніки яке було додано до проекту, а також підтвердження Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про реєстрацію апаратури СРНС. Згідно довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) Головного управління Держгеокадастру у Київській області станом на 01.01.2016 року, земельна ділянка загальною площею 0,1200 га., яка була намічена до передачі у власність ОСОБА_1 , для ведення особистого селянського господарства відноситься до категорії землі сільськогосподарського призначення Великоснітинської сільської ради (рядок 2.3; шифр рядка 21; графа 5).

На час виготовлення Проекту будь-які обмеження у використанні земельних ділянок відсутні.

Згідно Висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 25.01.2018 року № 589/82-18 "проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується".

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилася до земель сільськогосподарського призначення Великоснітинської сільської ради. Суд вважав, що позов є передчасним, не ґрунтується на належних доказах, як передбачено чинним законодавством, тому задоволенню не підлягає.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст. 116 ЗК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 15-1 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин належить, зокрема ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, проведення державної експертизи землевпорядної документації, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, наділені повноваженням передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у власність або користування для всіх потреб.

Згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч.9 ст.118 ЗК України).

Таким чином, законодавець передбачив проведення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації лише в разі необхідності проведення такої.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» державна експертиза землевпорядної документації (далі - державна експертиза) - це діяльність, метою якої є дослідження, перевірка, аналіз та оцінка об`єктів експертизи на предмет їх відповідності вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, а також підготовка обґрунтованих висновків для прийняття рішень щодо об`єктів експертизи.

Згідно ст.6 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» об`єктами державної експертизи є документація із землеустрою та документація з оцінки земель, види яких визначені законом, а також матеріали і документація державного земельного кадастру.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язкові державній експертизі підлягають, зокрема:

- схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць;

- проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно територіальних одиниць;

- проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно- заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів;

- проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення;

- проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів;

- проекти землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

- технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель у разі формування земельних ділянок за рахунок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення;

- технічна документація з бонітування ґрунтів, нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що проект землеустрою щодо відведення (безоплатної передачі) у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, яка за цільовим призначенням відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а отже не відноситься до особливо цінних земель, а тому Великоснітинська сільська рада, як розпорядник землі не зобов`язана була подавати на обов`язкову державну експертизу.

Тому, доводи апелянта про необхідність проведення обов`язкової державної землевпорядної експертизи є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.

Стаття 19 ЗК України передбачає, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду.

За змістом ч. 1 ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Відповідно до ст.4 Водного Кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них;береговими смугами водних шляхів.

Згідно довідки Головного управління Держгеокадасту у Київській області №1257/180-17 від 28.12.2017 року на час передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства спірна земельна ділянка відносилася до категорії земель сільськогосподарського призначення Великоснітинської сільської ради і після її передачі цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Доказів зворотнього суду надано не було.

А відтак, посилання позивача про належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки на час прийняття спірного рішення дана земельна ділянка відносилася до земель сільськогосподарського призначення Великоснітинської сільської ради, що підтверджується матеріалами справи, в тому числі поясненнями голови Великоснітинської сільської ради, наданими у суді першої інстанції.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач в позовній заяві та апеляційні скарзі зазначає, що земельна ділянка, яка є предметом судового розгляду за даними планово-картографічних матеріалів, складених за результатами топографо-геодезичних вишукувань, виконаних сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_4 від 17.10.2018 р. повністю накладається на землі водного фонду, а саме - прибережну захисту смугу річки Снітка. На підтвердження цих доводів прокурором суду було надано єдиний доказ - план-схему земельної ділянки (а.с. 95)

Не приймаючи до уваги поданий позивачем доказ (а.с.95) суд першої інстанції, оцінюючи його в сукупності з доказами поданими відповідачем визнав його неналежним та недопустимим, оскільки позивачем не було надано належних доказів про те, що інженером-геодезистом ОСОБА_4 були виконанні роботи по виготовленню матеріалів топографо-геодезичних вишукувань на підставі належних відповідних кваліфікаційних сертифікатів та дозволів на виконання таких робіт за допомогою сертифікованого обладнання.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні. Не було надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.А. Нежура

Є.М.Суханова