Справа №: 809/411/16
Провадження №: 2/0343/454/20
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Андрусіва І. М.,

секретарів судового засідання- Оленяк С.І., Димид О.З.,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Долинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора №29174245 від 08.04.2016 та визнання права власності на житловий будинок,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить: скасувати рішення державного реєстратора за №29174245 від 08.04.2016 про державну реєстрацію прав та обтяжень за ОСОБА_2 на житловий будинок за АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

В обгрунтування позову покликається на те, що за нею 26.10.2011 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Однак, 18.04.2016 вона дізналася про проведення державним реєстратором реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області Шмегою Л.Б. реєстрації права власності за ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок. Дана реєстрація була здійснена державним реєстратором на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29174245 від 08.04.2016 року. Згідно з інформаційною довідкою №57562334 від 18.04.2016 державний реєстратор зареєстрував право власності на житловий будинок загальною площею 91,3 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м. та господарськими будівлями та спорудами на загальну площу 118 кв.м на підставі дубліката договору дарування №13 від 20.06.1981, виданого Солуківською сільською радою Долинського району Івано-Франківської області. Однак, відомості, зазначені в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, не відповідають відомостям, вказаним в договорі дарування №13 від 20.06.1981 щодо характеристик та місцезнаходження житлового будинку, а з самого договору неможливо встановити набуття права власності заявником саме на зареєстрований за ним житловий будинок. Крім того, запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 внесено раніше (06.04.2016), ніж державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію (08.04.2016). Відповідно до п.4 та п.5 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження та наявності суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відтак, державний реєстратор при розгляді заяви ОСОБА_2 повинен був відмовити на підставі п.4 та п.5 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З наведений підстав вказану реєстрацію слід скасувати.

Згідно зі статтею 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У зв`язку із чим вважає, що в даній справі існують підстави для визнання за нею право власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, враховуючи, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2014 року встановлено:

- згідно записів №11 за 1983-1985, №1-2 за 1991-1995 роки головою сім`ї був ОСОБА_2 , який вибув на роботу 15 вересня 1981 року, а головою сім`ї стала ОСОБА_3 ;

-18 лютого 1998 року до даного житлового будинку зареєструвався брат ОСОБА_2 - ОСОБА_4 ;

-згідно з записом №1 головою сім`ї була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно до запису №1 за 2006-2010 та за 2011-2015 роки головою домогосподарства був ОСОБА_4 ;

-з 05 жовтня 2011 року власником домогосподарства стала дружина померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_1 згідно з договором дарування.

Таким чином, ОСОБА_4 з 05 березня 2004 року до 05 жовтня 2011 року відкрито та добросовісно володів нерухомим майном, яке є предметом даного спору, що в сукупності з її володінням, як його спадкоємця, становить більше 10 років.

З наведених підстав позов просить задоволити у повному обсязі.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Відповідачу надано строк на подання відзиву.

15.07.2020 представник відповідача Долинської РДА подав заперечення проти позову, в якому позов не визнав, вважаючи його безпідставним. Вважає, що посилання позивачки на те, що відомості, зазначені в Державному реєстрі прав на нерухоме майно не відповідають відомостям в договорі дарування за № 13 від 20.06.1981 щодо характеристик та місцезнаходження житлового будинку, а з самого договору неможливо встановити набуття права власності заявником саме на зареєстрований ним будинок, є безпідставними. Для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень ОСОБА_2 , крім дублікату договору дарування №13, виданого 20.06.1981 Солуківською сільською радою Долинського району Івано - Франківської області, подано додаткові документи, у тому числі копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 03 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва на право власності на спадщину, договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Яворівської сільської ради про визнання недійсним договору дарування.

Суд встановив, що на підставі рішення Долинського районного суду від 04 квітня 2011 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

05 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Барабаш Р.С. посвідчено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар вищевказаний будинок.

У пункті 3 цього договору зазначено, що будинок належить ОСОБА_4 на підставі рішення Долинського районного суду від 04 квітня 2011 року.

Рішенням апеляційного суду Івано - Франківської області від 28 квітня 2014 року рішення Долинського районного суду від 04 квітня 2011 року скасовано і ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції вступило в законну силу і не скасовано.

На підставі вказаного, апеляційний суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 05 жовтня 2011 року, оскільки цей договір було складено ОСОБА_4 на ім`я своєї дружини ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке було скасовано.

Крім того, апеляційний суд з урахуванням вищевказаного, правильно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки оспорювальний договір дарування від 20 червня 1981 року вчинено власником спірного домоволодіння - ОСОБА_6 , а тому підстав для визнання цього правочину недійсним- немає.

З ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 03 лютого 2016 року встановлено, що у договорі дарування за № 13 від 20.06.1981 об`єктом дарування є саме будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Щодо твердження позивачки, що запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 внесено раніше (06.04.2016) ніж державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію (08.04.2016), то відповідно до частини 13 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Таким чином, жодних неправомірних дій з боку державного реєстратора не було.

Відповідно до ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 01.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Залучено до участі в справі ОСОБА_2 співвідповідачем.

Позивачка в підготовче судове засідання не з"явилась, про причину неявки суду не вказала, хоч про час, дату та місце розгляду справи повідомлена у встановленому ЦПК порядку. У судові ОСОБА_1. також не з"являлась, 25.11.2020 подала заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутності, підтримавши позовні вимоги у повному обсязі.

Педставники відповідачів в судове засідання не з"явились, однак у матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позов не визнають та у його задоволенні просять відмовити.

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку:

З матеріалів справи суд встановив, що згідно з договором дарування від 20.06.1981, посвідченого секретарем виконавчого комітету Солуківської сільської ради, ОСОБА_6 (батько) подарував, а ОСОБА_2 (син) прийняв у дар жилий будинок, який знаходиться на території с. Яворів Долинського району на земельній ділянці 0,08 га, яка належить дарителю на підставі запису в погосподарській книзі (а.с.18 т.1).

У вересні 2011 року брат ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся з позовом до Долинського районного суду Івано-Франківської області, у якому просив визнати за ним право власності на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Долинського районного суду від 04.04.2011 за ОСОБА_4 визнано право власності на спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Барабаш Р.С. 05.10.2011 посвідчено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 (чоловік) подарував, а ОСОБА_1 (дружина) прийняла в дар житловий будинок та господарські споруди в АДРЕСА_1 . У п.3 цього договору зазначено, що цей будинок належить ОСОБА_4 на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04.04.2011 року. Аналогічна підстава зазначена у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно.

На підставі вказаного договору дарування ОСОБА_1 26.10.2011 зареєструвала за собою право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно (а.с. 13, 15-17 т.1).

Однак, рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.04.2014 скасовано рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04.04.2011 про визнання за ОСОБА_4 право власності на спірне будинковолодіння і у задоволенні позову ОСОБА_4 до Яворівської сільської ради про визнання права власності на спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили і не було скасоване.

Після цього ОСОБА_2 подав до Долинського районного суду Івано-Франківської області позовну заяву при визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 і повернення вказаного будинковолодіння йому, а ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов з проханням визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Долинський районний суд Івано-Франківської області 04.02.2015 ухвалив рішення, яким визнав недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Проте, рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.04.2015 було скасовано рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04.02.2015 та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва на право власності на спадщину, договору дарування та повернення майна задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування, укладений 05.10.2011 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на будинковолодіння АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Яворівської сільської ради про визнання недійсним договору дарування відмовлено (а.с. 132-134).

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016 рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.04.2015 залишено без змін. Ухвалою від 26.02.2016 Верховний Суд України відмовив у допуску даної справи до розгляду за заявою ОСОБА_1 (а.с. 128-131 т.1)

На підставі зазначених судових рішень державний реєстратор реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області 10.02.2016 скасував державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 за заявою представника ОСОБА_2 .

У подальшому 08.04.2016 року державним реєстратором реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області вчинено запис № 29174245 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.06.2004року №1952-ІVта Порядком державної реєстрації речових прав, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, якими визначено умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1 статті 5 вказаного Закону встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ї обтяжень» від 01.06.2004 року №1952-ІV (надалі - Закон №1952-ІV ) підставою для державної реєстрації прав є документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону №1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно із ч.5 ст.18 Закону №1952-IV заява про державну реєстрацію прав подається окремо щодо кожного об`єкта нерухомого майна.

У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду з одночасним набуттям речових прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, подається одна заява про державну реєстрацію прав на такі об`єкти.

При цьому одна заява подається лише у разі, якщо речові права на житловий будинок, будівлю, споруду та земельну ділянку, на якій вони розташовані, реєструються за однією особою.

Під час подання заяви про державну реєстрацію прав заявник зобов`язаний повідомити державного реєстратора про наявність встановлених законом обтяжень речових прав на нерухоме майно (п.7 ст.18 Закону №1952-IV).

Згідно із ч.9 ст.18 Закону №1952-IV датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону №1952-IV заява про державну реєстрацію прав та оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Згідно із ч.5 ст.20 Закону №1952-IV у разі подання заяви про державну реєстрацію прав у паперовій формі, така заява формується, реєструється у базі даних заяв із зазначенням дати і часу реєстрації та скріплюється власним підписом заявника.

Реєстрація заяв про державну реєстрацію прав проводиться в порядку черговості їх надходження.

Відповідно до ч.6 ст.20 Закону №1952-IV у разі подання заяви про державну реєстрацію прав в електронній формі така заява за допомогою Державного реєстру прав реєструється у базі даних із зазначенням дати і часу реєстрації.

Реєстрація заяв про державну реєстрацію прав в електронній формі проводиться в порядку черговості їх надходження, у тому числі з урахуванням заяв, що подаються в паперовій формі.

Згідно із ч.1 ст.24 Закону №1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (ч.2 ст. ст.24 Закону №1952-IV).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1952-IV записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Подання та отримання документів за заявою про внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону №1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна відповідний запис скасовується (ч.3 ст.26 Закону №1952-IV).

Згідно із ч.4 ст.26 Закону №1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про відмову в державній реєстрації прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "б" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування відповідного рішення та відновлюється розгляд документів за відповідною заявою у сфері державної реєстрації прав.

Враховуючи наведене, саме на підставі вказаних вище судових рішень, які набрали законної сили та містяться в матеріалах справи, державний реєстратор Реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області 10 лютого 2016 року за заявою представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 від 10.02.2016 скасувала запис про право власності ОСОБА_1 на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 199 т. 1).

Згодом, 08.04.2016 державним реєстратором реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області за заявою представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 від 06.04.2016 вчинено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на будинок за вказаною вище адресою (а.с.228 т.1).

При вирішенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності з підстав набувальної давності на будинковолодіння, суд виходив з того, що позивачкою має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Таким чином, позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. ОСОБА_1 не є добросовісною набувачкою будинковолодіння АДРЕСА_1 , оскільки відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. При цьому суд враховує, що спірне майно з 1981 року належить ОСОБА_2 та відсутні докази про те, що позивачці про це не було відомо. Як зазначає сама позивачка, її чоловік менше десяти років з 05.03.2004 до 05.10.2011 володів нерухомим майном, а також суд звертає увагу на наявність спору щодо даного майна, який триває з 2013 року по даний час.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до переконання, що державний реєстратор Реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції правомірно провів реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на будинковолодіння відповідно до вимог закону, а тому відсутні підстави для його скасування та визнання за відповідачкою права власності на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , в тому числі, за набувальною давністю.

Таким чином, суд дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 265, п.6 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Долинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора №29174245 від 08.04.2016 та про визнання права власності на житловий будинок - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Долинського районного суду І. М. Андрусів

Повне судове рішення складено 02.12.2020