Справа № 953/2606/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Якуші Н.В.,

за участю секретаря судових засідань - Коваль А.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про визнання автомобілів особистою приватною власністю,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

17 лютого 2020 року ОСОБА_3 в особі представника адвоката Голієнко В.В. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а саме просив суд припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на грошові кошти, що розміщені на рахунку в АТ «Альфа -Банк» та здійснити поділ власності на вищевказані грошові кошти, визначивши частки позивача та відповідача у праві спільної часткової власності; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 на легковий автомобіль Toyota Camry 2.5 L A/T 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 ,чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; легковий автомобіль Audi Q 5 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

В обґрунтування позову посилався на те, що 07.06.2008 року між позивачем ним та ОСОБА_5 був укладений шлюб, про що зроблений актовий запис №407 від 07.06.2008 р. 08.10.2019 року шлюб між сторонами було розірвано, після розірвання шлюбу відповідач відновила дівоче прізвище « ОСОБА_6 ». Спільних дітей у шлюбі не має. Під час шлюбу було придбано два автомобіля, а саме 17.01.2014 року за 340 300 грн. легковий автомобіль Toyota Camry 2.5 L A/T 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 ,чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 та 03.10.2013 року легковий автомобіль Audi Q 5 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Зазначив, що вищевказані автомобілі були придбані позивачем виключно за власні кошти. Автомобіль Toyota Camry був придбаний в 2014 році позивачем за схемою «Trade-in», тобто обміняний на легковий автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon, д.н.з. НОМЕР_5 , 2008 року випуску, який належав позивачу на праві приватної власності із доплатою. Грошові кошти в розмірі 160 125 грн. внесенні позивачем із своїх власних коштів. Другий автомобіль Audi Q 5 2013 року випуску був придбаний в 2013 році позивачем також за власні кошти. Так, позивачем було сплачено більшу частину цієї суми, а саме 410 318,59 грн. відразу, а на останню частину подружжям було взято кредит на суму 221 681,41 грн. Кредит був оформлений на відповідача, водночас фінансовим поручителем був позивач і сума кредиту була погашена достроково саме позивачем. Позивач наголошував, що кошти, витрачені на вищевказані автомобілі були його особистими коштами, та були отримані не в інтересах подружжя, на підтвердження чого зазначив, що між ним та його знайомим ОСОБА_7 було укладено договір цільової позики грошових коштів від 20.05.2008 року, тобто ще до укладення шлюбу. Окрім того, сторони мали рахунок в АТ «Альфа -Банк», кошти на які надходили від позивача. Зазначав, що оскільки рахунки був відкриті подружжям під час шлюбу, то грошові кошти на них належать сторонам на праві спільної сумісної власності.

03.04.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , в якому вона позовні вимоги визнала частково, а саме, просила визнати за ОСОБА_3 право власності на легковий автомобіль Toyota Camry 2.5 L A/T 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 ,чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_5 право власності на легковий автомобіль Audi Q 5 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; в задоволенні іншої частини вимог відмовити.

В обґрунтування відзиву зазначено, що дійсно, сторони перебували у шлюбі з 07.06.2008 року по 08 жовтня 2019 року. За час шлюбу було придбано два вищевказані автомобілі. У позовній заяві позивач зазначив, що зазначені автомобілі були придбані в шлюбі, однак виключно за грошові кошти позивача, а тому є його власністю. На підтвердження зазначених обставин позивач, на думку відповідача, надав сумнівний договір позики від 20 травня 2008 року, з кого вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір позики, розмір позики становить 1 000 000 грн., що є еквівалентом 200 000 доларів США. Строк повернення позики складає 60 місяців з дати укладення, тобто ОСОБА_3 зобов`язався повернути зазначену суму до 20.05.2013 року. Вказали, що наданий договір позики нотаріально не посвідчений, розписки, які надані до суду також виконані печатним друком на комп`ютері. Крім того, договір позики від 20.05.2008 року, як вказує позивач, було укладено саме для придбання автомобілів, тобто цільовий договір позики для придбання автомобілів, однак позика була надана в 2008 році, а автомобілі придбані в 2013 та 2014 роках. Посилання позивач на те, що ОСОБА_5 не приймала матеріальної участі у придбанні спірних автомобілів не відповідають дійсності. Наголосила, що 29 квітня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належала продавцям ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло. Після продажу зазначеної батьківської квартири ОСОБА_5 отримала свою частину коштів, яку положила на свій рахунок, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 04.10.2013 року подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_3 було взято кредит на придбання автомобіля за кредитним договором №805А21 від 04.10.2013 року в розмірі 221 681,41 грн. Кредит надано на ім`я ОСОБА_3 на придбання легкового автомобілю Audi Q5, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Зазначила, що відповідач сплачувала кредит з коштів, які були в неї на її рахунку, в тому числі кошти, які були отримані нею від продажу батьківської квартири, також були направлені на сплату кредиту на автомобіль. Що стосується рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_5 в АТ «Альфа -Банк», то представник відповідача зазначила, що позивач навмисно вводить суд в оману, оскільки зазначені рахунки закриті та коштів на них не має.

21.04.2020 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача адвоката Голієнко В.В., в якій зазначено, що доводи представника відповідача, викладені у відзиві є такими, що не заслуговують на увагу. Зазначено, що посилання представника відповідача на те, що договір позики укладений між позивачем та ОСОБА_7 є сумнівним є необґрунтованими. Наголошували, що цей договір містить відомості щодо предмету доказування, а законний порядок отримання даного доказу та укладення такого договору порушений не був, тому такий договір відповідає вимогам ст.ст. 77,78 ЦПК України. Крім того, спростовували доводи представника відповідача про те, що відповідач станом на 01.10.2014 року мала у своєму розпорядженні грошові кошти для сплати кредиту за автомобіль Audi Q 5, а саме від продажу квартири АДРЕСА_1 , якою вона частково володіла. Щодо посилань відповідача на те, що за нею необхідно визнати право власності на автомобіль Audi Q 5, оскільки кредитний договір на його придбання був оформлений на її ім`я, а також у квитанції щодо здійснення касової операції на суму 409 500 грн. вона визначена як платник, вважали їх безпідставними, оскільки представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами того, що автомобіль Audi Q 5 придбаний відповідачем за власні кошти. Наголошували, що відповідачем не надано жодних доказів наявності або можливості наявності у неї інших джерел доходу, інших коштів, які б відповідач могла би назвати особистими та приймали участь у купівлі вищевказаного автомобіля. Представником відповідача також не надано жодних доказів наявності у відповідача власного доходу та грошових коштів у розмірах, необхідних для купівлі вказаного автомобіля. Крім того, представником відповідача не надано доказів того, що рахунок відкритий в АТ «Альфа-банк» на ім`я ОСОБА_5 закритий і коштів на ньому не має.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.02.2020 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.02.2020 р. заяву представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_12 про забезпечення позову задоволено частково.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.04.2020 р. клопотання позивача про витребування доказів задоволено.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.05.2020 р. клопотання позивача про витребування доказів задоволено.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.10.2020 р. закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.11.2020 р. клопотання представника відповідача про витребування доказів та призначення по справі судової технічної експертизи залишено без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.11.2020 року було прийнято відмову представника позивача від частини позовних вимог у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про припинення права спільної сумісної власності на грошові кошти, поділ грошових коштів, визнання автомобілів особистою приватною власністю, та закрито провадження у справі № 953/2606/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про припинення права спільної сумісної власності на грошові кошти, поділ грошових коштів, визнання автомобілів особистою приватною власністю в частині припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на грошові кошти, що розміщені на рахунку в АТ «Альфа -Банк» та здійснення поділу власності на вищевказані грошові кошти, визначивши частки позивача та відповідача у праві спільної часткової власності.

ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні.

Позивач та представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Матвєєва Л.В. у судових засіданнях підтримали позовні вимоги, в подальшому, користуючись своїм правом представника, адвокат Матвєєва Л.В. відмовилась від частини позовних вимог, а саме від вимог в частині припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на грошові кошти, що розміщені на рахунку в АТ «Альфа -Банк» та здійснення поділу власності на вищевказані грошові кошти, визначивши частки позивача та відповідача у праві спільної часткової власності. На задоволенні вимог про визнання спірних автомобілів особистим майном позивача наполягала, наводила відповідні обґрунтування.

Представники відповідача адвокати Безрук Л.М. та Березовський Є.В. в судових засіданнях наголошували на тому, що легковий автомобіль Audi Q5, 2013 року випуску був придбаний відповідачем, що підтверджується банківськими документами, а тому він особистою власністю відповідача. Представник ОСОБА_8 не заперечувала проти визнання за позивачем права власності на легковий автомобіль Toyota Camry 2.5 L A/T 2013 року випуску, в задоволенні решти позовних вимог просили відмовити через відсутність доказів наявності будь-яких грошових коштів на рахунках відповідача, які є спільними та які необхідно розділяти між сторонами.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що довгий час є знайомим ОСОБА_3 , з яким в нього дружні стосунки. Підтвердив, що дійсно у травні 2008 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким він дав у борг останньому грошові кошти в розмірі 1 000 000 грн. Через деякий час, приблизно в 2013 році між ними було укладено ще додаткову угоду, про те, що ОСОБА_3 буде використовувати грошові кошти ще 5 років. Наголосив, що ОСОБА_3 йому всі грошові повернув, претензій до останнього він не має. Належність усіх підписів у договорі він підтверджує, зазначив, що договір був складений юристом, на запитання відповів, що йому відомо, що позивач брав ці кошти нібито для придбання автомобіля.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, 07.06.2008 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 був укладений шлюб, про що зроблений актовий запис №407 від 07.06.2008 р.

08.10.2019 року відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 шлюб між сторонами було розірвано, після розірвання шлюбу відповідач відновила дівоче прізвище « ОСОБА_6 », про що зроблено актовий запис №429 (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 від 17.01.2014 року, позивач ОСОБА_3 є власником автомобілю Toyota Camry 2.5 L A/T 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 ,чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 . (а.с.17-18).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 від 03.10.2013 року, відповідач ОСОБА_4 є власником автомобілю Audi Q 5 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 . (а.с.19-20).

Також, судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належав автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon, д.н.з. НОМЕР_5 , 2008 року випуску відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 .(а.с.16).

З матеріалів справи вбачається наявність копії договору позики, укладеного 20.05.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , відповідно до якого розмір позики становив 1 000 000 грн., що є еквівалентом 200 000 доларів США за офіційним курсом НБУ. Зі змісту п.1.2 договору вбачається, що позика надається позичальнику для придбання легкових автомобілів. Відповідно до п.4.1 договору - строк повернення позики складає 60 місяців, тобто позичальник зобов`язується повернути позику в строк до 20.05.2013 року (а.с.10-12).

Також до справи було долучено копію додаткової угоди від 20.05.2013 року, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , про надання безвідсоткової грошової позики від 20.05.2008 року, відповідно до умов якої сторони домовились викласти п.4.1. Договору у наступній редакції - «Строк повернення позики складає 120 місяців з дати укладення цього договору, тобто позивальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк до 20.05.2018 року». (а.с.13)

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії розписки від 20.05.2018 року вбачається, що ОСОБА_7 підтвердив отримання від ОСОБА_3 суму позики, наданої за Договором позики від 20.05.2008 року в розмірі 1 000 000 грн., що є еквівалентом 38 197 доларів США за курсом НБУ на час складення розписки.(а.с.15).

Відповідно до копії довідки АТ «Альфа -Банк» від 18.12.2019 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_14 було надано кредит на придбання автомобіля за кредитним договором №805АІ1 від 04.10.2013 року у розмірі 221 681,41 грн. Фінансовим поручителем за даним кредитним договором виступав ОСОБА_14 . Заставне майно автомобіль Audi Q 5 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Кредит погашено достроково 07.04.2014 року. (а.с.26).

Відповідно до договору купівлі продажу від 29.04.2011 року, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 передали, а ОСОБА_15 , ОСОБА_16 прийняли у власність в рівних частинах тобто по 1/2 частині кожний чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Ціна продажу квартири встановлюється в розмірі 390 000 грн., які продавці отримали відповідно належним їм часткам (а.с.75).

Відповідно до квитанції №ПН250 від 01.10.2013 року ОСОБА_14 на рахунок ТОВ «Альфа Харків Восток» внесено суму в розмірі 409 500,00 грн. Призначення платежу - сплата за автомобіль Audi Q 5 згідно рахунку №ПР000000130.

Відповідно до інформації наданої на виконання ухвали суду від 21.04.2020 року від АТ «Альфа банк» ( правонаступник АТ «Укрсоцбанк», Уні Кредіт Банк) від 08.05.2020 року та доданих виписок по банківським рахункам вбачається, що ОСОБА_14 є клієнтом банку та на її ім`я відкрито ряд рахунків, які або закриті, або містять нульовий баланс та рух коштів по рахункам відсутній (а.с.110-179).

V. Норми права, що підлягають застосуванню та позиція суду та висновки за результатами розгляду справи.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування.

Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто.

Тобто, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, слід зауважити, що задля визнання майна особистою власністю подружжя, таке майно має бути придбаним одним із подружжя під час перебування у шлюбі за рахунок особистих коштів, які є об`єктом роздільної власності подружжя. Таким чином право роздільної власності подружжя виникає шляхом трансформації одного об`єкта цієї власності в інший.

Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд вважає, що долученими до справи документами підтверджується лише факт отримання позивачем коштів в особисту власність та виконання ним умов договору позики, оформлених розписками, у строки, визначені сторонами.

Однак, укладений позивачем договір позики від 20.05.2008 року, відповідно до якого позивач отримав в позику грошові кошти в сумі 1 000 000 грн., що на дату підписання договору було еквівалентом 200000 доларів США для придбання легкових автомобілів, не є доказом використання позивачем цих коштів саме на придбання спірних автомобілів у 2013 та 2014 роках, тобто у період перебування позивача та відповідача у шлюбі.

Суд вважає, що між укладанням угоди та придбанням спірних автомобілів пройшов достатній проміжок часу, а саме майже 5-6 років, і за цей час неможливо достеменно стверджувати, що набуті за договором позики грошові кошти були витрачені позивачем саме на придбання автомобілів Toyota Camry 2.5 L A/T 2013 року випуску та Audi Q 5 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 також лише підтвердив суду факт укладання цього договору позики між ним та позивачем, розмір позики та умови повернення коштів, проте достеменно повідомити суд, на що саме позивач витратив грошові кошти, останній не зміг, надавши відповідь, що якщо він вірно пам`ятає, то кошти бралися на придбання автомобіля.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На переконання суду, позивачем не надано доказів на підтвердження того факту, що отримані позивачем у позику кошти були ним витрачені саме на придбання автомобілів Toyota Camry 2.5 L A/T 2013 року випуску та Audi Q 5 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , а не будь-якої іншої машини чи речі.

Так, наприклад, згідно наявної копії свідоцтва про реєстрацію автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon, д.н.з. НОМЕР_5 , 2008 року випуску, що належав позивачу на праві власності, зазначений автомобіль було постановлено ОСОБА_14 на облік 17.07.2008 року, тобто у незначний проміжок часу після укладання ним договору позики від 20.05.2008 року.

Разом з цим, цей автомобіль не є предметом розгляду цієї справи, оскільки був придбаний позивачем ще до укладання ним шлюбу з ОСОБА_5 .

Також посилання позивача, що за час шлюбу відповідач не працювала та не отримувала доходів, не може бути підставою для визнання спірного майна його особистою приватною власністю.

Вказане свідчить про не спростування позивачем презумпції спільної сумісної власності подружжя та відсутності підстав для визнання спірних автомобілів особистою власністю позивача.

Також суд не погоджується з доводами представників відповідача про те, що оскільки саме на неї було оформлено кредит на придбання цього автомобіля, та кошти, внесені в рахунок його уплати, були перераховані від її імені, автомобіль марки Audi Q 5 2013 року випуску є особистою власністю відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії довідки АТ «Альфа -Банк» від 18.12.2019 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_14 було надано кредит на придбання автомобіля за кредитним договором №805АІ1 від 04.10.2013 року у розмірі 221 681,41 грн. Фінансовим поручителем за даним кредитним договором виступав ОСОБА_14 . Заставне майно автомобіль Audi Q 5 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Кредит погашено достроково 07.04.2014 року. (а.с.26).

Відповідно до квитанції №ПН250 від 01.10.2013 року ОСОБА_14 на рахунок ТОВ «Альфа Харків Восток» внесено суму в розмірі 409 500,00 грн. Призначення платежу - сплата за автомобіль Audi Q 5 згідно рахунку №ПР000000130.

Разом з тим, суд наголошує, що даний договір відповідачем укладався під час перебування у шлюбі з позивачем, був укладений в інтересах сім`ї, а отже одержаний за цим договором автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, кредит був погашений саме під час перебування сторін у шлюбі.

Оскільки інших позовних вимог, які стосуються майна подружжя, позивачем заявлено не було, відповідач із зустрічним позовом до суду про поділ майна подружжя не зверталась, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання автомобілів Toyota Camry 2.5 L A/T 2013 року випуску та Audi Q 5 2013 року випуску особистою власністю ОСОБА_14 слід відмовити, залишивши при цьому вищезазначені автомобілі на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

VІ. Судові витрати.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України, тому з огляду на те, що у задоволенні позовних вимог було відмовлено, підстави для відшкодування витрат позивачам, понесених ними при зверненні до суду, відсутні.

Керуючись ст.ст. 13, 77-79, 89, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про визнання автомобілів особистою приватною власністю - відмовити, залишивши автомобіль марки Toyota Camry 2.5 L A/T 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 ,чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль марки Audi Q 5 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_10 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ,

Представник позивача - адвокат Матвєєва Лариса Вікторівна адреса для листування: 61002, м. Харків, вул. Дарвіна 20 літ. «И-2».

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_12 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Представники відповідача - ОСОБА_8 , адреса для листування - АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення складено 03.12.2020 року.

Суддя: