печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Печерський районний суд м. Києва

суддя: Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Хабеця О.О.

справа №757/64415/17ц

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі: Міністерство оборони України, Державна казначейська служба України, Кабінет Міністрів України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

представник відповідача: Шокун О.В.

представник відповідача: Мельников С.В.

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2017 року позивачі звернулись до суду із даним позовом, в якому просили стягнути з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Держаної казначейської служби України на їх користь компенсацію за мобілізоване (примусово відчужене) майно належну їм квартиру та майно в сумі 2 558 725,60 грн та моральну шкоду в сумі 200 000 грн кожній; стягнути з Міністерства оборони України на їх користь заподіяну військовими Збройних сил України матеріальну шкоду в сумі 469 822 грн.

Свої вимоги обґрунтували тим, що їм на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Розпорядженнями Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» від 30 жовтня 2014 р. та «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2 грудня 2015 р. м. Мар`їнка, Донецької області віднесена до населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція.

Починаючи з середини червня 2015 року вони втратили контроль над своєю власністю (квартирою) через постійні обстріли м. Мар`їнки, зайняття вулиці Зелений Гай військовослужбовцями та не допуску мирних громадян у місто.

Внаслідок чого їх квартиру було мобілізовано (примусово відчужено) військовослужбовцями підрозділів військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 і пограбовано ними.

Під час дії мобілізації вони втратили можливість контролю за своєю квартирою.

В серпні 2015 р. під час відвідування своєї квартири за дозволом Мар`їнської районної військово-цивільної адміністрації ними встановлено, що квартира зайнята (мобілізована) військовослужбовцями Збройних сил України.

Враховуюче фактичне примусове відчуження квартири вважають, що мають право на отримання компенсації за свою примусово відчужену (мобілізовану) квартиру.

Згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.05.2017 №102 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджено та рекомендовано до застосування показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, розраховані станом на 01 квітня 2017, по Донецькій області вартість одного кв. м. загальної площі квартир будинку, затверджена у розмірі 10 897,00 грн. Відповідно вартість компенсації за свою примусово відчужену (мобілізовану) квартиру розміром 100,8 квадратних метрів вони оцінили у 1 098 417,60 грн, без врахування ремонтних робіт.

Крім того, частина їх речей, що перебувала в квартирі була також мобілізована, а також в квартирі був зроблений ремонт, відповідно шкода за зазначену мобілізацію майна становить 1 460 308 грн.

Загальна вартість примусово відчуженого (мобілізованого) їх майна становить 2 558 725,60 грн.

В подальшому позивачі збільшили позовні вимоги (а.с. 75) та остаточно просили стягнути з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Держаної казначейської служби України на їх користь компенсацію за мобілізоване (примусово відчужене) майно належну їм квартиру та майно в сумі 2 600 356 грн та по 200 000 грн моральної шкоди, а з Міністерства оборони України на їх користь заподіяну військовими Збройних сил України матеріальну шкоду в сумі 469 822 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду.

17.01.2018 року від відповідача Міністерства оборони України надійшов відзив на позов, в якому позовні вимоги заперечуються в повному обсязі з підстав, викладених в ньому. Зокрема, представник командування сухопутних військ Збройних Сил України Мельников С.В. зазначив, що відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій. Військові частини НОМЕР_1 та НОМЕР_3 - є окремими суб`єктами владних повноважень та є юридичними особами, що підпорядковані Міністерству оборони України, як центральному органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва.

Цивільна правоздатність військової частини, як юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до вимог статті 92 ЦК України військова частина, яка є юридичною особою набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, що діють у межах наданих законом повноважень. Органом військової частини є її командир, дії якого в межах своєї компетенції розглядаються, як дії військової частини.

Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхніми працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Як зазначили позивачі їх квартиру пограбовано військовослужбовцями підрозділів військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_3 . Отже, їх твердження, що матеріальна шкода завдана працівниками Міністерства оборони України під час виконання ними службових обов`язків є невірним.

Таким чином, Міністерство оборони України є неналежним відповідачем. Належним відповідачем має бути військова частина яка завдала шкоди (якщо така шкода була завдана) та є юридичною особою.

Відповідно до частини 3 статті 95 ЦК України військова частина НОМЕР_2 не має статусу юридичної особи, оскільки входить до складу військової частини НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки № 149/12 головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України, військова частина НОМЕР_3 включена до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України - як юридична особа.

Відповідно до довідки № 150/12 головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України - військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_4 ) включена до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, як юридична особа.

Вважає, що позов не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

18.01.2018 року від позивачів надійшла заява про збільшення позовних вимог.

23.02.2018 року від відповідача Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позов, в якому представник зазначив наступне.

Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», відповідно до статей 107 та 112 Конституції України постановлено увести в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

02.09.2014 Президентом України був підписаний Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Цей Закон визначив тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції (АТО), та осіб, які проживають у зоні проведення АТО або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»: період проведення АТО - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення АТО або військових дій на території України; територія проведення АТО - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася АТО, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014.

На виконання абзацу другого, третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» було прийнято розпорядження Уряду від 02.12.2015 № 1275-р, яким затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО, до переліку входить і місто Мар`їнка Донецької області.

На виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України, введеного в дію Указом Президента України № 405 від 14.04.2014, суб`єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО на території Донецької та Луганської областей.

Згідно з додатком 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р (в редакції від 02.12.2015 № 1276-р), м. Мар`їнка Донецької області включено до переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

Відповідно до положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

У той же час, положеннями частини першої статті 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному частиною другою статті 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв`язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством

Згідно з статті 4 Закону України від 20.03.2003 № 638-ІУ «Про боротьбу з тероризмом», організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція Держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4).

Згідно з пунктом 24 статті 2 Кодексу, надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності.

Відповідно до статті 6 Кодексу, цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Одним з таких суб`єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини другої статті 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов`язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24).

Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб`єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині четвертої статті 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

До повноважень Кабінету Міністрів України не відносяться питання відшкодування шкоди, завданої терористичним актом (кримінальним правопорушенням).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про єдину державну систему цивільного захисту» від 09.01.2014 № 11, керівництво єдиною державною системою цивільного захисту здійснює Уряд України.

Безпосереднє керівництво єдиною державною системою цивільного захисту здійснює Державна служба України з надзвичайних ситуацій (пункт 5).

Відповідно до вимог статті 16 Кодексу цивільного захисту України до повноважень Кабінету Міністрів України не входить відшкодування шкоди завданої внаслідок проведення АТО.

Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 № 638-ІУ «Про боротьбу з тероризмом».

Таким чином, спірні правовідносини у даній справі мають регулюватися спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про боротьбу з тероризмом», а не Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Просить відмовити у позові в наведених підстав. Крім того, просить відмовити у задоволені позову в частині моральної шкоди, як похідну та недоведену.

23.03.2018 позивачі, в особі адвоката, надали відповідь на відзив відповідача Кабінету Міністрів України в якому зазначили, що позовні вимоги стосуються відшкодування вартості мобілізованого (примусово відчуженого) майна, а не шкоди, завданої терористичним актом. Крім того зауважили, що факт відчуження майна підтверджується рядом доказів: показами свідків, актами місцевої адміністрації, фотографіями, тощо. Відсутність акта примусового відчуження майна, через не введення надзвичайного чи військового стану не може бути підставою для відмови у присудженні компенсації за мобілізоване майно, яке мобілізується згідно із законом в умовах особливого стану, яким є АТО.

Також спростовуючи доводи відповідача, позивачі зазначили, що наявність вини не є обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди.

29.10.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судових засіданнях вислухавши сторони (в подальшому представник позивача ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи у відсутність позивачів та їх представника за наявними матеріалами справи), свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в т.ч. позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості свідків, які підтвердили обставини, зазначені в позовній заяві, дослідивши відео та письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є власниками квартири АДРЕСА_1 .
Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014 розпочато антитерористичну операцію.
Згідно довідки-підтвердження №57/05-05 від 29.01.2016 позивачі втратили можливість проживання в своєму помешканні за вказаною адресою (а.с. 13).
Актом комісії у складі першого заступника керівника військово-цивільної адміністрації, керівника групи ЦВС, інспектора-криміналіста Мар`їнського РВП Волноваського ВП №301 від 18.07.2016 встановлено, що ОСОБА_1 та інш. члени сім`ї є постраждалими під час проведення АТО і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилось в нерухомості (а.с. 14).
У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.
Закон України «Про правовий режим надзвичайного стану» визначає, зокрема, зміст правового режиму надзвичайного стану, порядок його введення та припинення дії, особливості діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах надзвичайного стану. Стаття 5 цього Закону визначає, що надзвичайний стан в Україні або в окремих її місцевостях вводиться Указом Президента України, який підлягає затвердженню Верховною Радою України протягом двох днів з моменту звернення Президента України.
Відповідно до п. 1 частини першої статті 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження майна - це позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.
В той же час, пункт 5 частини 1 статті 15 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» надає право тимчасово обмежувати або забороняти рух транспортних засобів і пішоходів на вулицях та дорогах, не допускати транспортні засоби, у тому числі транспортні засоби дипломатичних представництв і консульських установ, та громадян на окремі ділянки місцевості та об`єкти, виводити громадян з окремих ділянок місцевості та об`єктів, відбуксировувати транспортні засоби. Пункт 6 тієї статті надає право особам, що приймають участь в проведенні антитерористичної операції, входити (проникати) в жилі та інші приміщення, на земельні ділянки, що належать громадянам, під час припинення терористичного акта та при переслідуванні осіб, які підозрюються у вчиненні такого акту, на територію та в приміщення підприємств, установ і організацій, перевіряти транспортні засоби, якщо зволікання може створити реальну загрозу життю чи здоров`ю людей.
В матеріалах справи відсутні відомості про мобілізацію (примусове відчуження) квартири позивачів і останні доказів зворотного суду не надали.
В даному випадку спостерігається тимчасове позбавлення права користування майном внаслідок проведення антитерористичної операції відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а не відчуження самого майна.
За таких обставин позовна вимога позивачів про виплату компенсації за примусово відчужене (мобілізоване) майно не підлягає задоволенню, оскільки відсутній сам факт такого відчуження.
Відповідно позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню як похідна від основної вимоги.
У задоволені позову в його частині до Міністерства оборони України суд також відмовляє з таких підстав.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Військові частини НОМЕР_1 та НОМЕР_3 є окремими юридичними особами, що підпорядковані Міністерству оборони України, як центральному органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва.
Цивільна правоздатність військової частини як юридичної особи виникає з моменту її створення і припинення з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Відповідно до вимог статті 92 ЦК України військова частина, яка є юридичною особою набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, що діють у межах наданих законом повноважень. Органом військової частини є її командир, дії якого в межах своєї компетенції розглядаються, як дії військової частини.
Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхніми працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.
Таким чином, Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі, а відтак позовні вимоги до нього не підлягають задоволенню.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 41, 55, 56, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 1-11, 16, 22, 319, 321, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 5, 7, 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, ст. ст. 1, 3, 4, 19, 30 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ст. ст. 1-19, 76-82, 95, 227-246, 258, 259, 263-265, 268, 273, 351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно, стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 ;

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 ;

Відповідач: Міністерство оборони України, 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ;

Відповідач: Державна казначейська служба України, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ;

Відповідач: Кабінет Міністрів України, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2, ЄДРПОУ 00031101.

Суддя Г.О.Матійчук