КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №761/27793/20

04 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника заявників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Ковальчука Віталія Володимировича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року про повернення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову до його подання, -

в с т а н о в и в:

04 вересня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Шевченківського районного суду міста Києва і заявою про забезпечення позову до його подання.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову до його подання - повернуто.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 07 жовтня 2020 року представником заявників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокатом Ковальчуком Віталієм Володимировичем подано апеляційну скаргу, в якій він просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року скасувати.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Вказав на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не має пільг щодо сплати судового збору, оскільки є інвалідом 3-ї групи, а не 1-2 групи, а ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, не має пільг щодо сплати судового збору, оскільки дана справа не стосується захисту його соціальних прав як учасника бойових дій.

До вказаного висновку суд першої інстанції прийшов через неправильне тлумачення положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», що призвело до неправомірного зменшення (звуження, обмеження) прав учасників бойових дій, перешкоджає ветеранам війни в доступі до правосуддя та позбавляє судового захисту їхніх прав, порушених іншим державним органом - Національною поліцією та її посадовими особами.

Крім того, вимога суду першої інстанції до учасників бойових дій про сплату ними судового збору, в супереч існуючих пільг, є порушенням ст.1 Першого протоколу Конвенції, оскільки прямо посягає на право власності ветеранів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Національної поліції України Грінцов Микола Миколайович просив залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що законодавство гарантує учасникам бойових дій звільнення від сплати судового збору виключно у справах, пов`язаних із захистом їх соціального статусу - учасник бойових дій та реалізації соціальних гарантій, обумовлених набуттям цього статусу. Звільнення учасників бойових дій від сплати судового збору при подачі до суду заяв інших категорій законодавством не передбачено, що підтверджується також правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року по справі №9901/311/19. Також не дає права на звільнення від сплати судового збору наявність у ОСОБА_3 статусу особи з інвалідністю 3 групи. З огляду на викладене, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про повернення заяви про забезпечення позову, й таке повернення не обмежує прав заявників повторно звернутися до суду із заявою аналогічного змісту, внаслідок чого доступ до правосуддя заявникам не обмежений.

У відповідності до вимог статті 353, 369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові), що є об`єктом апеляційного оскарження, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до його подання.

Заяву обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ТОВ «ТРК «СТУДІЯ 1+1» на телевізійному каналі «1+1» здійснило показ фільму під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» авторства ТОВ «ТТБ СТУДІО», який фактично містив твердження, що становлять недостовірну інформацію про причетність до вбивства журналіста ОСОБА_6 та замаху на вбивство ОСОБА_7 позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вони мають намір звернутися до суду з позовом про захист їхніх прав.

Враховуючи викладене, просили суд вжити заходів забезпечення позову до його подання та заборонити ТОВ «ТТБ СТУДІО» та ТОВ «ТРК «СТУДІЯ 1+1» розповсюджувати (показ, демонстрацію, оприлюднення, тощо) фільму «ІНФОРМАЦІЯ_1» до ухвалення рішення у справі, а також зобов`язати ТОВ «ТТБ СТУДІО» негайно повідомити контрагентів, яким передано права на розповсюдження (показ, демонстрацію, оприлюднення, тощо) фільму « ІНФОРМАЦІЯ_1 », про заборону розповсюдження (показ, демонстрацію, оприлюднення, тощо) даного фільму до ухвалення рішення у справі.

Також у вказаній заяві зазначили, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, а ОСОБА_2 є інвалідом війни, тому на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» вони звільнені від сплати судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову до його подання - повернуто.

Повертаючи заяву про забезпечення позову до його подання заявникам, суд першої інстанції посилався на те, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року зроблено правовий висновок, згідно якого учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору за подання позовів не будь-якого характеру, а лише тих, що спрямовані на захист їх соціальних прав, як учасників бойових дій. Також п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено вичерпний перелік осіб звільнених від сплати судового збору, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Проте, як вбачається із копії пенсійного посвідчення ОСОБА_2 , вона є особою з III групою інвалідності, а отже, не є суб`єктом, на якого розповсюджується дія законодавства щодо звільнення від сплати судового збору. За вказаних обставин, суд прмийшов до висновку про відсутність підстав для звільнення заявників від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову до суду.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як вони не ґрунтується на вимогах процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно ч.ч.1,2,6 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Якщо заява про забезпечення позову подається до відкриття провадження у справі, в такій заяві додатково зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти. Реєстраційний номер облікової картки платника податків або паспортні дані інших сторін - фізичних осіб, які не є підприємцями, вказуються у випадку, якщо вони відомі заявнику.

До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Частиною 10 ст. 153 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявники вказали, що вони звільнені від сплати судового збору, оскільки ОСОБА_1 є учасником бойових дій, а ОСОБА_2 є інвалідом війни.

Як вбачається з матеріалів справи, заявниця ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 11 липня 2019 року Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. Вказане посвідчення безтермінове.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються інваліди Великої Вітчизняної війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни, визначено у статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Частиною першою цієї статті передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Згідно з п. 23 ст. 13 цього ж Закону особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються пільги зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та осіб з інвалідністю внаслідок війни та звільнена від сплати судових витрат.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, що містяться в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі № 800/550/17 (П/9901/248/18), ухвалі Верховного Суду від 22.01.2018 року по справі № № 214/82/17, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 800/203/17, у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 814/2038/17, від 22 березня 2019 року у справі № 825/934/18 від 22 березня 2019 року та від 16 березня 2020 року № 620/2083/19.

Також з матеріалів справи вбачається, заявник ОСОБА_1 є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 30 березня 2016 року командуванням Високомобільних десантних військ Збройних Сил України.

Згідно п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 вказано, що зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст.ст. 12, 22 Закону № 3551-XII.

Звертаючись в суд з заявою про забезпечення позову до його подання, ОСОБА_1 вказував, що він є учасником бойових дій та має намір звернутися до суду з позовом про захист його прав.

На момент подачі вказаної заяви та на момент постановлення оскаржуваної ухвали про повернення заяви про забезпечення позову до його подання з підстав відсутності документу про сплату судового збору та відсутністю підстав для звільнення заявників від сплати судового збору, позов ще не було подано, тому неможливо було встановити чи стосуватиметься справа захисту прав ОСОБА_1 як учасника бойових дій. Відповідно, ухвала суду про повернення заяви про забезпечення позову до його подання є передчасною.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування не включає необмеженості трактування у правозастосовній практиці.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частини перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C. G. Та інші проти Болгарії» («C.G. and others v.Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в першу чергу пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки Закону України «Про судовий збір», проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.

На переконання суду апеляційної інстанції, звужене тлумачення змісту пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не може вважатися обґрунтованим, тому помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 , як учасника бойових дій, від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» з тих підстав, що справа не пов`язана з порушенням його права, як особи, яка має статус учасника бойових дій.

Вказані висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 761/7054/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 360/1193/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 289/1348/16-ц.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому за правилами ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника заявників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Ковальчука Віталія Володимировича задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року про повернення заяви про забезпечення позову до його подання - скасувати.

Справу за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову до його подання направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: