Дата документу 24.11.2020 Справа № 336/6907/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/6907/19 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/3188/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бабенко Яни Григорівни, третя особа: ОСОБА_2 , про встановлення розміру заборгованості по аліментам,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бабенко Я.Г., третя особа: ОСОБА_2 , про встановлення розміру заборгованості по аліментам.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що у Шевченківському ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває на виконанні виконавчий лист, виданий 02 березня 2010 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

ОСОБА_1 зазначав, що добровільно сплачував аліменти, за виключенням періоду з 2012 по 2014 роки, оскільки в цей період проживав за кордоном та не мав реквізитів рахунків в іноземній валюті ані колишньої дружини, ані державної виконавчої служби, а також осіб в державі Україна, які могли б іноземну валюту перевести в гривні та перерахувати належні до сплати суми на відповідний рахунок.

За розрахунками позивача, за цей період утворилась невелика заборгованість, яку ОСОБА_1 після сплати 09 липня 2019 року на користь погашення заборгованості 3900 грн., а 25 липня 2019 року 7500 грн. вважав погашеною.

Проте, 18 вересня 2019 року його представник отримав від державного виконавця розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 31 серпня 2019 року заборгованість дорівнює 42972,72 грн.

Розбіжності в розрахунках заборгованості, що зробив він та державний виконавець, витікають з необґрунтованого застосування виконавцем наведеної в частині 2 статті 195 СК України формули, відповідно до якої заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості, або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Проте у виконавця не було підстав для застосування вказаного правила сімейного законодавства, оскільки, як зазначав раніше позивач, в період з 2010 по січень 2011 року він був офіційно працевлаштований та отримував стабільний заробіток. 10 січня 2011 року він був призначений директором ПАТ «Компанія з управління активами «Золотий лев». З 10 лютого 2011 року у зв`язку з вимаганням посадових осіб податкової міліції від нього хабаря та фальсифікацією кримінальної справи щодо нього позивач був вимушений залишити державу і спочатку проживати в Російській Федерації, потім в Молдові, і врешті решт в грудні 2011 року приїхав до Болгарії, де і залишається по теперішній час. Із вказаними державами у України існують договори про надання правової допомоги, тому застосування наведеної формули є таким, що не ґрунтується на законі. В 2013 році ОСОБА_1 набув статусу приватного підприємця і щороку подає до Національної агенції по доходам декларацію про отримані доходи. З урахуванням означеної обставини продовження нарахування аліментів з використанням середнього заробітку працівника певної місцевості є незаконним, так як він отримує постійний дохід, який декларує і про який доповідає державному виконавцю; між Україною та Болгарією існує договір про надання правової допомоги.

Крім того, державний виконавець необґрунтовано не включає в розрахунок заборгованості суму дотації, отриманої ОСОБА_2 в 2014-2015 роках відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 року «Про порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», розмір якої становить 9462 грн.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд встановити, що заборгованість зі сплати аліментів, що стягуються на виконання виконавчого листа № 2-5795 від 2009 року, станом на 31 липня 2019 року у боржника за виконавчим провадженням ОСОБА_1 відсутня.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2020 року позов залишено без задоволення.

Суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для констатації факту відсутності у ОСОБА_1 , заборгованості по сплаті аліментів станом на 31 липня 2019 року, оскільки з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вона дорівнює 19509,16 грн. Доводи позовної заяви щодо неправомірності нарахування державним виконавцем заборгованості протягом 2011-2012 років виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості за період, судом першої інстанції не було прийнято, оскільки позивачем не надано державному виконавцю відомостей про його працевлаштування або отримання іншого доходу протягом 2011-2012 року. Твердження ОСОБА_1 щодо його працевлаштування у вказаний період у ПАТ «КУА «Золотий лев», судом першої інстанції не прийнято, оскільки довідка про доходи не містить інформації про нарахування робітнику заробітної плати, а отримання заробітної плати є основною умовою існування трудового договору; посилання ж в довідці на нарахування йому 10 грн. в місяць суперечить логіці існування трудових відносин через законодавчо встановлену заборону виплати заробітної плати, чий розмір є меншим ніж розмір встановленої законом мінімальної заробітної плати. Доводи ОСОБА_1 про безпідставне неврахування державними виконавцем суми грошової допомоги, отриманої ОСОБА_2 на підставі «Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 року, суд визнав неспроможними, зазначивши, що наявність такої допомоги жодним чином не впливає на обов`язок платника аліментів, який і є стороною виконавчого провадження, виконувати рішення суду, що має силу закону, а сама допомога не може бути зарахована в рахунок зобов`язання боржника у виконавчому провадженні.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2020 року, та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідно до ст. 22 Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» мінімальна заробітна плата встановлюється як в місячному вираженні, так і в погодинному. І в разі, якщо співробітник працює неповний робочий день або тиждень, то береться саме погодинна оплата. А отже, заробітна плата у розмірі 10 грн. в місяць за умови відпрацювання однієї години в місяць не суперечить нормам закону. Посилання суду на відсутність відомостей в реєстрі застрахованих осіб в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо ОСОБА_1 починаючи з січня 2011 року, як на підтвердження факту відсутності у ОСОБА_1 офіційних джерел доходу у вказаний період, вважає безпідставними. Зазначає, що відомості про виплачену заробітну плату дійсно, не подавались, і не утримувалися податки з заробітної плати. Але це вказує не на відсутність трудових відносин, а тільки на те, що посадовими особами цих підприємств не виконувалися ті чи інші адміністративні норми по здачі звітності. Зазначає також, що відповідно до ч. 10 ст. 181 СК України суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України в судовому порядку. А отже, частина аліментів у розмірі 9462 грн., яка була сплачена ОСОБА_2 у 2014-2015 як допомога, повинна зменшити зобов`язання платника в цьому виконавчому провадженні, та, відповідно, повинні виникнути подібні зобов`язання вже перед державним бюджетом України. І в разі не оплати їх в судовому порядку ОСОБА_1 держава Україна їх буде з нього стягувати в іншому виконавчому провадженні. Також, скаржником до матеріалів справи долучено протокол розбіжностей заборгованості по аліментам (т. 2 а.с. 172-176). У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_1 зазнає про неврахування державним виконавцем однієї квитанції про сплату аліментів у розмірі 1000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні скарги, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2020 року залишити без змін. Вважає, що державний виконавець при складанні розрахунку заборгованості по аліментам діяла у відповідності до вимог законодавства, що встановлюють порядок обчислення аліментів, та врахувала всі надані позивачем дані про добровільне виконання рішення суду.

Інші учасники справи своїм правом на надання відзиву, передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористались.

20 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про огляд веб-сайту судом, яке обґрунтовано тим, що одним із доказів, на які посилався позивач, є факт його працевлаштуванні на посаді директора ПрАТ «КУА «Золотий Лев». З метою довести, що кінцевим власником ПрАТ «КУА «Золотий Лев» є ??члени його сім`ї, ОСОБА_1 просив суд на підставі ст.ст. 81, 83, 84 ЦПК України оглянути перелічені у клопотання веб-сторінки.

За правилами п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Частиною 1 статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, матеріали справи не містять інформації про те, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 заявлялось клопотання аналогічне заявленому у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведені норми права, вказані скаржником обставини, на обґрунтування яких він просить оглянути веб-сайт, та вимоги закону щодо апеляційного розгляду справи, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення цього клопотання.

23 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 29056 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що на виконанні Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку (т. 1 а.с. 12).

В ході розгляду справи, державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бабенко Я.Г. було зроблено перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, з редакції від 06 серпня 2020 року якого вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 дорівнює 19509,16 грн. (т. 1 а.с. 245-246).

Колегією суддів досліджено матеріали справи, протокол розбіжностей заборгованості, та встановлено, що ОСОБА_1 не погоджується із нарахуванням державним виконавцем з січня 2011 року по грудень 2012 року заборгованості, виходячи з середньої заробітної плати у Запорізькій області, оскільки у зазначений період він був працевлаштований у ПАТ «КУА «Золотий Лев». Також, скаржник не погоджується з діями щодо неврахування державним виконавцем суми грошової допомоги, отриманої стягувачем на підставі «Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», оскільки на думку позивача ця допомога повинна бути зазначена в рахунок зобов`язання боржника.

Так, на підтвердження вказаної обставини, позивачем до матеріалів справи долучено копію довідки від 04 червня 2011 року, яка підписана ОСОБА_1 , та з якої вбачається, що ОСОБА_1 працює на підприємстві ПАТ «КУА «Золотий Лев» на посаді директора з посадовим окладом згідно штатного розкладу 1000 грн./місяць. З лютого 2011 року йому нараховувалася заробітна плата в розмірі 10 грн. за місяць але не сплачувалась у зв`язку з накладенням арешту на розрахунковий рахунок та у зв`язку з вилученням печатки та неможливістю зробити перерахунок грошових коштів (т. 1 а.с. 27, зворот).

Також, в матеріалах справи міститься копія відповіді Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, з якої вбачається, що листом № 1 від 10 січня 2011 року ПрАТ «КУА «Золотий Лев» надало Комісії довідку про керівних посадових осіб та фахівців заявника (його відокремлених підрозділів), що мають повноваження безпосередньо провадити діяльність з управління активами інституційних інвесторів і сертифіковані в порядку, установленому Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку від 10 січня 2011 року, зокрема, щодо призначення на посаду голови правління ПрАТ «КУА «Золотий Лев» ОСОБА_1 з 10 січня 2011 року (т. 1 а.с. 144-147).

Разом з тим, з відповіді ГУ Пенсійного фонду України в Запорізькій області вбачається, що згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування останнє відомості щодо ОСОБА_1 надійшли за січень 2011 року (т. 1 а.с. 115).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

За правилами статей 195, 196 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається державним виконавцем виходячи з фактичного заробітку (доходу), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення розміру заборгованості. Якщо боржник у цей період та на час визначення заборгованості не працював, така заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості.

Частиною 1 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення про стягнення аліментів на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно др. ч. 4 цього розділу Інструкції, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Так, позивачем не надано достовірної та вичерпної інформації про джерела та розмір його доходів за період з 2011 по 2012 роки, а саме копії трудових договорів, контрактів, платіжні відомості, відомості про виплату заробітної плати, тощо.

Колегією суддів також враховується відсутність відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 січня 2011 року, , а також не надання платником аліментів державному виконавцю трудової книжки або уточнюючої довідки, дало підстави державному виконавцю розраховувати відповідно до ч. 2 ст. 195 СК України.

Оскільки дії державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бабенко Я.Г. щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим провадженням узгоджуються з вимогами зазначеної вище Інструкції та вимогами статей 195, 196 Сімейного кодексу України і ОСОБА_1 зазначений розрахунок не спростовано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду, що наявність допомоги нарахованої та виплаченої на підставі «Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме» не впливає на обов`язок платника аліментів, який і є стороною виконавчого провадження, виконувати рішення суду, що має силу закону, а сама допомога не може бути зарахована в рахунок зобов`язання боржника у виконавчому провадженні.

Крім того, щодо посилання ОСОБА_1 щодо можливості звернення відповідного органу до нього з позовом про стягнення наданої дитині тимчасової державної допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, статтею 12 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме

Якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину, або встановлено місце проживання (перебування) одного з батьків, у зв`язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган соціального захисту населення: визначає суму сплаченої тимчасової допомоги, яка підлягає поверненню, та встановлює строки її повернення (протягом місяця); повідомляє одному з батьків про суму сплаченої тимчасової допомоги, яка підлягає поверненню, та строк її повернення; у разі неповернення коштів добровільно в установлені строки вирішує питання про їх стягнення у судовому порядку.

Разом з тим, згідно із положеннями статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Проте доводи в цій частині, всупереч положенням закону зводяться до можливого захисту права ОСОБА_1 в майбутньому.

Доводи апеляційної скарги, щодо неврахування державним виконавцем платежу у розмірі 1000 грн. не мають правового значення з огляду на положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, колегія суддів зазначає, що позивач, звертаючись до суду просив встановити, що його розмір заборгованості зі сплати аліментів станом 31 липня 2019 року дорівнює 0 грн. Вимог про зобов`язання державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості, ОСОБА_1 не заявлялось.

Таким чином, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: