Справа № 357/8430/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ярмола О. Я.

при секретарі Кривенко О. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про внесення змін у наказ та зобов`язання нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни у наказ №145-РС від 26.06.2020 року, а саме: замінити формулювання в наказі з «Щорічна основна відпустка за 2020 рік використана в кількості 20 діб. Провести відрахування коштів із грошового забезпечення за 07 (сім) діб відпустки, що була використана у 2020 році в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилась після звільнення (у разі звільнення військовослужбовця до закінчення календарного року, за який він використав щорічну основну та щорічну додаткову відпустки» на «Щорічна основна відпустка за 2020 рік невикористана», визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 13 календарних днів щорічної основної відпустки, як учаснику бойових дій, за 2020 рік, зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 13 календарних днів щорічної основної відпустки, як учаснику бойових дій, за 2020 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 26.06.2020, визнати протиправним відрахування коштів із грошового забезпечення військовою частиною НОМЕР_1 щодо ОСОБА_1 за 7 діб відпустки; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відраховані кошти із грошового забезпечення за 7 діб відпустки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, 16.11.2020 року направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, 25.11.2020 року надали до суду витребувані судом документи, щодо старшого солдата ОСОБА_1 ..

Суд, оглянувши матеріали справи, прийшов до висновку про закриття провадження у справі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст. 1, 2 ЦПК України, цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

В порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа та якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. (ч. 1 ст. 2 КАС України).

На підставі пункту 2, 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Публічно-правовий спір - спір, у якому, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Так, згідно п. 15 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Крім того, пунктом 13-1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» передбачено, що згідно з пунктом 2 частини другої статті 19 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України через види публічної служби визначено її поняття.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій та визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

З матеріалів справи вбачається, що старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є учасником бойових дій, проходив військову службу старшим солдатом 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 до 27.06.2020 року та був звільнений в запас наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.06.2020 року №145-РС, у зв`язку із закінченням строку контракту, з 27 червня 2020 року виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 13, 14).

Також, як зазначає позивач у витягу із наказу від 30.06.2020 року №163 було помилково вказано, що «Щорічна основна відпустка за 2020 рік використана в кількості 20 діб. Провести відрахування коштів із грошового забезпечення за 07 (сім) діб відпустки, що була використана у 2020році в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилась після звільнення...», оскільки рапорт про надання йому відпустки за рахунок щорічної основної відпустки строком 20 діб він не подавав та такої відпустки не отримував. 13.04.2020 року ОСОБА_1 подав лише рапорт командиру військової частини, у якому просив надати йому відпустку за вихідні дні проведені в зоні проведення ООС строком на 20 (двадцять) діб з 16.04.2020 року. Тому, позивачу не було компенсовано 13 днів у вигляді грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додатково, протиправно стягнуто з мене відрахування із грошового забезпечення за 7 (сім) діб відпустки. Вбачаючи у даній помилці порушення своїх прав позивач звернувся до суду з метою урегулювання спірних правовідносин, що виникли на основі помилки у наказі №145-РС від 26.06.2020 року та вплинули на суму виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Дослідивши витребувані судом з Військової частини НОМЕР_1 документи на старшого ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що позивач вказує на порушення відповідачем законодавства щодо ненарахування і невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та просить византи протиправною бездіяльність військової частини.

Тобто, виникли правовідносини, між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 , зокрема, стосовно звільнення особи з військової (публічної) служби.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про неможливість розгляду в порядку цивільного судочинства справи щодо внесення змін у наказ, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання Військової частини вчинити певні дії, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а виходячи з положень ст. 19 КАС України, дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства окружним адміністративним судом, з урахуванням положень ст. 20 КАС України.

Крім того, в позовній заяві позивач сам посилається на норми КАС України.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - «Конвенція») кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановись обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Інтерпретація суті конструкції "суд, встановлений законом" викладена Європейським судом з прав людини (далі - «ЄСПЛ», «Суд») у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України". Так, ЄСПЛ наголосив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Правова позиція ЄСПЛ у вказаній справі дозволяє виокремити дві умови відповідності критерію "суд, встановлений законом": організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

З огляду на встановлені у справі обставини та наведені вимоги закону, подана заява підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 19, 255, 258-261, 353-355 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про внесення змін у наказ та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15-ти днів з дня складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду протягом 15-ти днів з дня вручення даної ухвали.

Ухвала складена 30.11.2020 року.

СуддяО. Я. Ярмола