УХВАЛА

14 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 2-181/10

провадження № 61-18563сво18

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Висоцької В. С., Гулька Б. І., Крата В.І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є.В., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - прокурор Львівської області в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Львівська регіональна філія Державного підприємства «Центру державного земельного кадастру», управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Галина Василівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Львівської області на рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2017 року в складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В., у справі за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах Державі до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2008 року заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Львівська регіональна філія Державного підприємства «Центру державного земельного кадастру», управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, ОСОБА_3,

ОСОБА_4 , про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання недійсним правочину.

Позовна заява мотивована тим, що в провадженні слідчого відділу управління прокуратури Львівської області перебуває кримінальна справа, у якій відкрито провадження за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частини першої статті 366 КК України, оскільки рішення компетентного органу- сільської ради про передачу земельної ділянки у власність відповідачів, яке зазначено у державному акті не стосується відповідачів і не приймалось іншого рішення.

У державному акті на право власності на земельну ділянку вказано, що такий видано на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514, однак за вказаним номером та датою є рішення з інших питань.

Крім того, у державному акті зазначено, що земельна ділянка розташована на АДРЕСА_1 , проте відповідно до інформації виконавчого комітету Брюховицької селищної ради, в селищі такої вулиці не існує, цільове призначення земельної ділянки не змінювалося, забудова за вказаною адресою не проводилася.

26 жовтня 2005 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № :06:002:0015 площею 0,1000 га для дачного будівництва серії ЯБ № 342800, на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514.

Оскільки рішення про надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га для дачного будівництва селищною радою не приймалося, останній не набув права власності на цю земельну ділянку. За таких обставин підстави для реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий № :06:002:0015 площею 0,1000 га для дачного будівництва - відсутні.

У подальшому ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2005 року відчужив спірну земельну ділянку

ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що прокуратурі про вказані порушення стало відомо в ході розслідування кримінальної справи, прокуратура була позбавлена можливості подати позовну заяву у встановлений законом строк, а тому позивач просив суд поновити строк позовної давності; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № :06:002:0015 площею 0,1000 га для дачного будівництва серії ЯБ № 342800; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий № :06:002:0015 площею 0,1000 га для дачного будівництва, укладений 31 жовтня 2005 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року позовні вимоги прокурора Львівської області задоволено.

Поновлено строк позовної давності, визнавши його пропущеним із поважних причин.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № :06:002:0015 площею 0,10 га для дачного будівництва, серії ЯБ № 342800, виданий ОСОБА_1 26 жовтня 2005 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений

31 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 селищна рада не приймала, тому відсутні підстави для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку, а її відчуження відбулося за недійсним договором купівлі-продажу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року залишено без змін.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що прокуратурою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що Брюховицькою селищною радою не приймалося рішення від 29 вересня 2005 року № 514 про затвердження проекту відведення спірної земельної ділянки та безоплатну її передачу у приватну власність ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційний суд вважав, що оскільки селищна рада не є стороною договору купівлі-продажу, на підставі якого право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2 , обраний спосіб захисту прав позивача не відповідає правовідносинам, що склалися між сторонами.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 березня

2016 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2012 року скасовано.

Короткий зміст ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 22 червня 2016 року касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задоволено частково, рішення Апеляційного суду Львівської області

від 10 березня 2015 року та додаткове рішення цього суду

від 18 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції у порушення

статті 212 ЦПК України порушив принцип оцінки доказів у справі, та зробивши висновок про недоведеність позову, не вказав належні і допустимі докази, що спростовують зміст копії рішення селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514, на підставі якої суд першої інстанції вважав доведеним той факт, що питання про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 селищною радою не вирішувалося.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції, що оскаржується в касаційному порядку

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2012 року.

У задоволенні позову прокурора в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач обрав невірний спосіб судового захисту, оскільки спірна земельна ділянка перебуває у власності

на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , оскільки селищна рада не є стороною спірного правочину, то земельна ділянка може бути повернута лише за позовом власника до ОСОБА_2 заявленого на підставі статей 387, 388 ЦК України. Апеляційний суд вважав відсутніми правові підстави для визнання недійсним державного акта, оскільки така вимога є підставою для вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року перший заступник прокурора Львівської області подав до

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, не врахував мотиви та підстави скасування рішення апеляційного суду про відмову у позові, які викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 22 червня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що відсутність рішення Брюховицької селищної ради про передачу у власність землі є підставою для визнання недійсним державного акта про право власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки спірний правочин не відповідає вимогам частин першої, другої статті 203 ЦК України.

Аргументи інших учасників справи

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_1 , подане представником ОСОБА_7 , у якому просив касаційну скаргу першого заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, порушенням прокуратурою строків позовної давності при зверненні до суд з позовом, а також законністю і обґрунтованістю оскарженого судового рішення.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_2 , у якому він просив касаційну скаргу першого заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення»

Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року справу передано на розгляд

Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована необхідністю відступу від висновку щодо застосування статті 388 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного раніше в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 466/187/10 (провадження № 61-19985св18).

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року прийнято та призначено до розгляду справу Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 жовтня 2005 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 342800 із зазначенням в його тексті про те, що земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер № :06:002:0015, що розташована на АДРЕСА_1 ,

з цільовим призначенням - для дачного будівництва, надана у власність ОСОБА_1 на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховецької селищної ради від 29 вересня 2005 року за № 514.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 31 жовтня

2005 року ОСОБА_1 відчужив дану земельну ділянку ОСОБА_2 .

Також судами встановлено, що рішенням Брюховецької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514 питання про надання ОСОБА_1 земельної ділянки

не вирішувалося.

Мотиви передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

У частині другій статті 403 ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд Об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Передаючи цю справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходила із того, що у справі, яка переглядається, спірна земельна ділянка може бути повернута власнику лише за позовом про її витребування на підставі статей 387, 388 ЦК України, оскільки держава в особі Брюховецької селищної ради не була стороною оспорюваного договору.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Вважала, що аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 19 листопада 2014 року у справі № 6-170цс14,

від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, від 30 січня 2012 року у справі

№ 6-61цс11, від 21 листопада 2012 року у справі № 6-136цс12.

Ухвала суду касаційної інстанції про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, мотивована необхідністю відступу від висновку викладеного раніше в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 466/187/10 (провадження № 61-19985св18) про наявність підстав для визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, за відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин як належних способів захисту, оскільки у цій постанові колегія суддів дійшла висновку, що оскільки договір купівлі-продажу укладено з порушенням вимог Земельного Кодексу України та особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, тобто з порушенням вимог частин першої, другої статті 203 ЦК України, а тому існують правові підстави для застосування статті 215 ЦК України та одночасного визнання недійсним державного акту та визнання такого договору недійсним і такий спосіб захисту у його сукупності відповідає положенням статті 388 ЦК України.

З огляду на зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що існує різний підхід до застосування положень статті 388 ЦК України за відсутності рішення компетентного органу про передачу земельної ділянки у власність особи, яка у наступному відчужила цю земельну ділянку іншій особи та вважав, що належним способом захисту має бути механізм передбачений положеннями статті 388 ЦК України, оскільки законний власник земельної ділянки не був стороною оспорюваного договору.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»

№ 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відтак, підставами для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати є сукупність декілька аспектів справи, зокрема однаковість застосованих норм права, подібність правовідносин (права та обов`язки, сторони, фактичні обставини тощо), відмінність поглядів суду на тлумачення та/або застосування норм права тощо.

Суди неодноразово висловлювались щодо застосування способів захисту порушеного права власності або володіння майном.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Крім того, глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України, зокрема, шляхом: а) визнання прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини другої зазначеної статті власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі

№ 925/1265/16 зроблено висновок про те, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України., або ж іншим способом, який передбачений законом.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та

388 ЦК України.

Такий самий висновок за своєю суттю викладений у постанові

Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі

№ 504/2864/13-ц зроблено правовий висновок про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми права передбачають також механізм захисту прав добросовісного набувача, що положеннями статей 215 та

216 ЦК України не передбачено.

Відтак, правові позиції щодо належного способу захисту порушеного права було неодноразово висловлено і такий спосіб визначається у кожній конкретній справі в залежності від встановлених фактичних обставин справи та правовідносин, які виникли між сторонами з урахуванням його ефективності для захисту порушеного права.

За таких обставин, ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення питання про відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, яке порушено в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року справу передано на розгляд не відноситься до компетенції об`єднаної палати, тому справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтею 403 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В:

Справу № 2-181/10 за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах Держави до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Львівської області на рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2017 року повернути Верховному Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Сімоненко

Судді: В. С. Висоцька

Б. І. Гулько

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

М. Є. Червинська