Справа № 369/7041/17
Провадження № 2/369/2552/20
РІШЕННЯ

Іменем України

19.10.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Одинцов О.С.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 таким, що втратив право на проживання, право реєстрації місця проживання та користування жилою площею,

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право на проживання та право реєстрації місця проживання і користування жилою площею. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу квартири від 12 серпня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Мамчук К.В., Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, за реєстром № 1611. За ст.405 ЦК України член сімї власника майна втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. В даній квартирі проживає вона, а відповідач зареєстрований, але не проживає, тому в неї виникають проблеми як з розпорядженням власністю, так і з додатковими витратами на утримання, оскільки комунальні платежі нараховують на кількість зареєстрованих осіб. Вона як власник має право вимагати усунення порушення її прав.

Просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на проживання та право реєстрації місця проживання і користування жилою площею за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2017 року визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на проживання, право реєстрації місця проживання та користування жилою площею за адресою: АДРЕСА_1 .

За заявою відповідача ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2020 року заочне рішення було скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

06 квітня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_4 вказав, що позивачка не надала суду доказів, що б підтверджували факт його не проживання в спірній квартирі понад один рік. Акт депутата не може підтверджувати даний факт, оскільки він підтверджує його відсутність лише на певну дату. На момент складення акту його дійсно не було в квартирі, але всього місяців п`ять, а він з травня 2017 року липень 2017 року перебував за кордоном. В даній квартирі він проживає періодично, коли перебуває на території України. Жодного разу він не був відсутній понад один рік. Просив також врахувати, що з 2008 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , дана квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Тому його не може бути позбавлено право користування житлом. Просив відмовити в задоволенні позову.

31 серпня 2020 року до суду надійшла заява про зміну підстав позову. ОСОБА_3 вказала, що вона дійсно з 2008 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та мають спільну доньку ОСОБА_5 . Відповідно до офіційного шлюбного контракту вони погодили місце проживання в Єгипті. На їх правовідносини поширюється положення законодавства Єгипту. Враховуючи положення Цивільного кодексу Єгипту, вони не встановили для спірної квартири режим сумісної власності, а тому ця квартира є лише її особистою власністю. Кошти на квартиру є її особисті кошти, оскільки отримані від продажу іншої квартири, тому твердження відповідача про спільну сумісну власність є необґрунтованими. Зазначила, що зареєструвала відповідача тимчасово в цій квартирі для безперешкодного відвідування ним України для побачень з донькою. Він набув своє право користування квартирою у якості батька спільної дитини, яке по своїй суті є сервітутом, який може бути припинений на підставі ст.406 ЦК України за рішенням суду на вимогу власника.

Просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на проживання та право реєстрації місця проживання і користування жилою площею за адресою : АДРЕСА_1 .

14 вересня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. ОСОБА_4 вказав також, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з позивачем, квартира придбана у період зареєстрованого шлюбу і є спільним майном. Позивач не вказала у позові, які саме перешкоди він створює їй при користуванні квартирою. Жодних доказів суду не надала. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив задоволити.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 12 серпня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Мамчук К.В., Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, за реєстром № 611.

Відповідно довідки Ф-3 № 2271 від 15.06.2017 року виданої Виконкомом Вишневої міської ради в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно зареєстрований ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку

Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 156 ЦПК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 158 ЖК України визначає, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

У відповідності до ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Встановлено, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі як член сімї власника, на час реєстрації сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що не оспорювалось сторонами при розгляді справи.

На підтвердження факту не проживання відповідача суду подано акт депутата Вишневої міської ради № 1/04-1409 від 16 червня 2017 року. Даний акт суд оцінює критично, оскільки він складений зі слів сусідів, але дані покази не приєднані до акту, не можливо встановити які саме відносини між склались між сусідами. Також не можливо встановити з яких доказів виходив депутат, стверджуючи, що відповідач не проживає з часу реєстрації (а саме з 12 січня 2017 року).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка не вказала, які саме обставини є істотними для припинення права користування майном. При цьому обмежилась лише посиланням на норму закону без конкретизації до даних обставин.

Також суд звертає увагу, що згідно із ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

За приписами ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України установлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З аналізу вказаних вище законодавчих норм убачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При цьому, за загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної ст. 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі

№ 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 382/2454/15-ц.

Встановлено, що сторони з 2008 року перебувають в зареєстрованому шлюбі та мають спільну неповнолітню доньку. На час придбання квартири сторони також перебували в зареєстрованому шлюбі. На даний час в провадженні суду перебуває цивільна справа щодо поділу майна подружжя, а саме спірної квартири. З огляду на презумпцію спільної сумісної власності, позивачка належних та допустимих доказів на підтвердження особистої власності на майно суду не надала, тому вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування майном є передчасними та задоволенню не підлягають.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29).

Керуючись ст.ст 15,16, 319, 321, 391, 405, 406 ЦК України, ст..ст. 150, 151, 161, 168, 169 ЖК України, ст..7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 таким, що втратив право на проживання, право реєстрації місця проживання та користування жилою площею відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 29 жовтня 2020 року.

Суддя