П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/6979/20

Провадження № 22-ц/4815/1150/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Кучина Н.Г.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

27.07.2020 у м. Рівне Рівненської області

за неявки учасників справи

Повний текст рішення складено: 30.07.2020.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;;

відповідач: Комунальне підприємство "Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр ім. В. Поліщука" Рівненської обласної ради;

представники учасників справи:

відповідача адвокат Пашкевич Ірина Андріївна;

за участі: позивача і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр ім. В. Поліщука" Рівненської обласної ради про зміну дати звільнення, зобов`язання внести зміни до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Комунального підприємства "Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр ім. В. Поліщука" Рівненської обласної ради (далі Рівненський клінічний лікувально-діагностичний центр) про зміну дати звільнення, зобов`язання внести зміни до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи вимоги, вказувалося про її працевлаштування у відповідача на посаді інженера-програміста відділу автоматизованої системи управління (далі відділ АСУ) з 01 червня 2005 року. Дану посаду обіймала як основний працівник і за сумісництвом. 24 жовтня 2016 року нею подано заяву про звільнення з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, де зазначала про порушення роботодавцем законодавства про працю, а саме про незаконне позбавлення 0, 5 ставки внутрішнього сумісництва, про невиконання судового рішення від 01 серпня 2016 року у справі №569/10757/15-ц в частині скасування наказу №64-к від 25.06.2015 та наказу №65-к від 01 липня 2015 року, про невиплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про відшкодування моральної шкоди, про неоплату в повному обсязі листів непрацездатності серії АГА №019600 від 21 листопада 2014 року, серії АГФ №743071 від 17 червня 2015 року та серії АГФ №714449 від 19 червня 2015 року, про невиплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік, про зміну істотних умов праці за відсутності змін в організації виробництва, про порушення порядку розслідування нещасного випадку на виробництві та про невідповідність висновків фактичним обставинам правовідносин.

Посилається на рішення Рівненського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у справі №569/2021/17, яким у т.ч. припинено дію безстрокового трудового договору з 08 листопада 2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та зобов`язано відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку. Наказом №242-к від 13 серпня 2019 року відповідач звільнив її з посади інженера-програміста відділу АСУ з 08 листопада 2016 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та повідомив про явку 15 серпня 2019 року до відділу кадрів Рівненського клінічного лікувально-діагностичного центру для ознайомлення з наказом про припинення дії трудового договору і отримання трудової книжки під розпис.

17 лютого 2020 року на ім`я головного лікаря Рівненського клінічного лікувально-діагностичного центру вона направила електронний лист, де вкотре просила змінити дату звільнення на день видачі трудової книжки і повідомити про час можливого отримання дубліката трудової книжки. Натомість належно оформлену трудову книжку позивач отримала 02 березня 2020 року.

Тому за час затримки видачі трудової книжки з 07 серпня 2019 року по 02 березня 2020 року просила стягнути з відповідача на її користь 36 612, 60 гривень.

Вважала, що невидачею дубліката трудової книжки роботодавець завдав їй моральної шкоди, розмір якої визначила у 8 000 гривень.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 липня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Рівненського клінічного лікувально-діагностичного центру на користь ОСОБА_1 2 227, 23 гривні середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки без виключення сум на податки, збори та інші обов`язкові платежі, справляння і сплата яких є обов`язком роботодавця.

В задоволенні решти вимог позивачу відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, які полягали у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права та неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалося про залишення судом без уваги положень ч. 7 ст. 82 ЦПК України щодо необов`язковості правової оцінки суду, наданої при розгляді іншої справи, а також помилковість врахування лише постанови Рівненського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, тоді як на той час відповідач ще не порушив свого обов`язку при видачі трудової книжки змінити дату звільнення на дату видачі трудової книжки через її затримку.

Вважала свої висновки правильними, оскільки п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, свідчить, що днем звільнення у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця вважається день її видачі. При цьому не згодна із твердженнями суду про те, що зміна дати звільнення суперечить волевиявленню працівника, адже нею оспорюється не правомірність звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а невиконання відповідачем свого обов`язку з належного оформлення та видачі трудової книжки.

Щодо порушення норм процесуального права, то вказувала, що в порушення ст.ст. 213, 229 ЦПК України суд не дав правової оцінки доводам позивача про те, що трудова книжка не була належно оформлена. Між тим, належно оформлену трудову книжку вона отримала лише 02 березня 2020 року, що свідчить про закінчення строку можливого стягнення середнього заробітку не 15 серпня 2019 року, а 02 березня 2020 року. Суд не врахував вимоги ст.ст. 81, 89 ЦПК України щодо неможливості обґрунтування доказування припущеннями, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

Також зазначала, що обов`язок щодо видачі трудової книжки із вказівкою про підставу звільнення, як і обов`язок видачі дубліката за наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, покладається на власника або уповноважений ним орган. При цьому дублікат трудової книжки є тим документом про трудову діяльність, що подається при влаштуванні на нову роботу, тобто його треба вважати безпосередньо трудовою книжкою.

Суд не вказав про протиправність відмови у видачі дубліката трудової книжки, бездіяльності через невчинення дій після видачі відповідного наказу №17-1-ОД від 05.02.2020 з невідкладної видачі позивачу дубліката, а тому зробив хибний висновок про те, що звільнення ОСОБА_1 здійснено з дотриманням процесуального законодавства. Оскільки право позивача порушене відповідачем, тому воно має бути відновлене через стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а період затримки видачі трудової книжки складає час із 07 серпня 2019 року по 02 березня 2020 року. Розмір середнього заробітку повинен складати 36 612, 60 гривень.

Крім того, не погоджувалася із твердженнями суду про відсутність завдання їй моральної шкоди, зазначаючи про її наявність відповідно до обставин справи та вимог закону.

Зважаючи на наведені мотиви, просить скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнивши її позов повністю.

У поданому відзиві відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із часткової доведеності та обґрунтованості позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, а також із відсутності правових та фактичних підстав для задоволення вимог щодо дати звільнення позивача та відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 2 227, 23 гривні середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки протягом періоду з 06 серпня 2019 року по 15 серпня 2019 року та залишено без задоволення позов в іншій частині.

Як з`ясовано, постановою Рівненського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у справі №569/202/17, яка залишена 29 січня 2020 року без змін Верховним Судом, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2019 року скасовано.

Позов задоволено частково. Припинено дію безстрокового трудового договору, укладеного між позивачем та Рівненським клінічним лікувально-діагностичним центром, з 08 листопада 2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Зобов`язано відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку. Стягнуто з Рівненського клінічного лікувально-діагностичного центру на користь ОСОБА_1 без виключення сум на податки, збори та обов`язкові платежі, справляння і сплата яких є обов`язком роботодавця, 9 603, 72 гривні вихідної допомоги, 143 171 гривню середнього заробітку за час затримки трудової книжки за період з 08 листопада 2016 року по 06 серпня 2019 року, 1 474 гривень посадового окладу за 2015 рік, 41, 64 гривню недоплаченої допомоги з тимчасової непрацездатності, 145, 54 гривні компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків виплати допомоги з тимчасової непрацездатності та 5 000 гривень моральної шкоди, а всього 159 435, 90 гривень. В задоволенні решти позову, в т.ч. і про зміну дати звільнення на дату видачі трудової книжки, відмовлено.

З цього судового рішення видно, що підставою для відмови в позові про зміну дати звільнення позивача з 08 листопада 2016 року на дату видачі трудової книжки було те, що зміну дати звільнення у правовідносинах, що склалися між сторонами, Кодексом законів про працю України не передбачено.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2019 року у справі №569/19579/17, що набрало законної сили, ОСОБА_1 відмовлено в позові до Рівненського клінічного лікувально-діагностичного центру про визнання трудових відносин припиненими, стягнення розрахункових коштів, вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, з урахуванням наведеного правильним є висновок суду першої інстанції про те, що датою звільнення ОСОБА_1 з посади є саме 08 листопада 2016 року, а не інший день. Щодо дня отримання трудової книжки, то позивачем не заперечується і те, що цей факт мав місце 15 серпня 2019 року.

За результатами її ж звернення 04 лютого 2020 року Управлінням Держпраці у Рівненській області було внесено припис про усунення виявлених порушень №РВ144/1637/АВ/П та складено акт Х інспекційного відділення (невиїзного інспектування), зобов`язавши головного лікаря Рівненського клінічного лікувально-діагностичного центру видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Абзац п`ятий пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, вказує, що при наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Судом встановлено, що наказом №242-к від 13.08.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади інженера-програміста АСУ з 08 листопада 2016 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Одержавши припис Управління Держпраці у Рівненській області про усунення виявлених порушень, відповідачем 05 лютого 2020 року було видано відповідний наказ №17-1-ОД, яким виконано зазначений припис, а також своїм листом повідомлено позивача про явку задля отримання дубліката трудової книжки.

02 березня 2020 року ОСОБА_1 отримала дублікат трудової книжки, що стверджено відповідним актом приймання-передачі від того ж числа.

Між тим, правильними є висновки суду про те, що вимога про зміну дати звільнення з 08 листопада 2016 року на дату видачі трудової книжки є необґрунтованою, адже позивач сама вимагала звільнити її з роботи з 07 листопада 2016 року, що підтверджено її ж заявою від 01 листопада 2016 року та обставинами, встановленими постановою Рівненського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у справі №569/2021/17.

Таким чином спростовуються доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду попередньої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині зміни дати звільнення та зобов`язання внести зміни до трудової книжки.

Щодо аргументів заявника про помилковість оскаржуваного рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 2 227, 23 гривні, то з ними колегія суддів погодитися також не може.

Так, судом було обчислено даний вид компенсації за втрату заробітної плати з урахуванням вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП України. За правилами цієї норми закону у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, і це підтримала в судовому засіданні сама позивач, що ОСОБА_1 вимагає стягнути на її користь 36 612, 60 гривень середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки за період з 07 серпня 2019 року, тобто з наступного дня після прийняття Рівненським апеляційним судом своєї постанови, до 02 березня 2020 року, тобто до дня видачі дубліката трудової книжки.

Між тим, як правильно вказується судом, постановою Рівненського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у справі №569/2021/17 зокрема стягнуто 143 171 гривень середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки за час із 08 листопада 2016 року по 06 серпня 2019 року і зобов`язано відповідача видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку. Тобто зобов`язання зводиться до видачі трудової книжки, але не дубліката трудової книжки. При цьому апеляційний суд зважає на те, що Кодекс законів про працю України не містить такого поняття як "дублікат трудової книжки", а тому застосувати його в конструкції правил ч. 5 ст. 235 КЗпП України не буде правильним.

Отже, оспорюваний середній заробіток за час із 06 серпня 2019 року по 15 серпня 2019 року повинен складати 2 227, 23 гривень, що обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку за основним місцем роботи та заробітком за 0, 5 ставки, тобто 247, 47 гривень, на 09 робочих днів. При цьому такий розмір середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки є справедливим, виваженим і розумним.

З приводу доводів ОСОБА_1 про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте об`єктивних і переконливих доказів про завдання моральної шкоди відповідачем ОСОБА_1 надано не було, матеріли справи не містять, а судом не було здобуто.

Окрім цього, як обґрунтовано зазначено судом попередньої інстанції, зміст доводів позивача про характер, правову природу, обставини правовідносин та норми закону, на яких ґрунтуються позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, зводиться до того ж самого, що вже було досліджено, перевірено та зроблено відповідні висновки Рівненським апеляційним судом у своїй постанові від 06 серпня 2019 року у справі №569/2021/17.

Решта тверджень заявника про хибність оскаржуваного рішення є необґрунтованими, на увагу не заслуговують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норма матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 липня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 01.12.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

С.С.Шимків