Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 463/3127/16-ц

провадження № 61-10783св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ),

відповідачі: ОСОБА_3 , Винниківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 травня 2017 року у складі судді Шеремети Г. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Бойко С. М., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Винниківської міської ради про усунення перешкод.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконавчого комітету Винниківської міської ради народних депутатів Червоноармійської ради народних депутатів м. Львова від 22 серпня 1991 року № 190 йому надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Рішенням Винниківської міської ради від 21 грудня 2004 року № 438 рішення № 190 у частині надання дозволу на будівництво скасовано. Зазначене рішення вважає незаконним та таким, що порушує його права.

На земельній ділянці, що за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем збудовано житловий будинок, який не здано в експлуатацію, так як відповідач ОСОБА_3 чинить перешкоди у доступі до будинку шляхом встановлення огорожі.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 , а також демонтувати браму, яка закриває заїзд до його будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 травня 2017 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 здійснив самочинне будівництво житлового будинку на непризначеній для цього земельній ділянці, а тому з огляду на статтю 391 ЦК України у нього відсутні правові підстави для звернення до суду із даним позовом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не надав суду доказів про перешкоди у користуванні земельною ділянкою у доступі до незавершеного будівництва, а саме: на якій конкретно земельній ділянці, якими розмірами, в чому полягають перешкоди, чи входить спірна земельна ділянка у план меж приватизованої відповідачем ОСОБА_3 земельної ділянки згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 20 грудня 2008 року, кадастровий номер :04:004:0113 чи відноситься до земель загального користування. У матеріалах справи відсутні акти з приводу зазначених перешкод, розмірів спірної земельної ділянки та місця її знаходження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі поданій до Верховного Суду у лютому 2018 року ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що земельна ділянка, яка є заїздом до незавершеного будівництва позивача належить відповідачу є помилковими, оскільки документи на підтвердження такого факту відсутні; долучивши до справи копію державного акта на право власності на земельну ділянку надану відповідачем, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права; частина земельної ділянки за допомогою якої позивач мав можливість здійснювати проїзд до свого новозбудованого будинку, загороджена відповідачем та встановлена брама, що свідчить про вчинення перешкод у доступі до майна позивача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2020 року касаційне провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року касаційне провадження поновлено, залучено до участі у справі ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що рішенням Винниківської міської ради народних депутатів Червоноармійської ради народних депутатів м. Львова від 22 серпня 1991 року № 190 вирішено надати ОСОБА_1 у безстрокове користування земельну ділянку площею 1 000,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку площею 80,00 кв. м, шляхом вилучення її із землекористування ОСОБА_4 (а. с. 5). Вказане рішення було прийнято на підставі заяви бабусі позивача - ОСОБА_4 про надання дозволу на будівництво ОСОБА_1 на присадибній ділянці житлового будинку та виділення для цього земельної ділянки в розмірі 0,10 га (а. с. 60).

Рішенням виконавчого комітету Винниківської міської ради від 21 грудня 2004 року № 438 «Про внесення змін в рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 22 серпня 1991 року № 190 «Про дозвіл на будівництво на земельній ділянці будинку АДРЕСА_1 », за заявою ОСОБА_2 , пункт 1 рішення № 190 про надання дозволу на будівництво скасоване, як таке, що суперечить чинному законодавству. Зобов`язано ОСОБА_1 погодити дозвіл на вилучення земельної ділянки у співвласника земельної ділянки - ОСОБА_2 , яка є ним виходячи з договору дарування 1/4 частини будинку від 21 вересня 1961 року (а. с. 6).

Суд апеляційної інстанції встановив, що будівництво житлового будинку ОСОБА_1 здійснено на земельній ділянці, яка відведена для цієї мети на підставі рішення від 22 серпня 1991 року № 190 виконавчого комітету Винниківської міської ради народних депутатів Червоноармійської ради народних депутатів м. Львова, яким позивачу надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку.

Суміжним землекористувачем земельної ділянки ОСОБА_1 є ОСОБА_3 .

Згідно з схемою розмежувань землекористувань, виконаної 01 серпня 2014 року на замовлення ОСОБА_5 вбачається, що земельна ділянка, яка використовується відповідачем ОСОБА_3 , має прохід та проїзд до земельної ділянки на якій збудовано житловий будинок позивача ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 надав суду апеляційної інстанції державний акт на право власності на земельну ділянку від 20 грудня 2008 року, кадастровий номер :04:004:0113, яка належить йому для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташована на АДРЕСА_1 та зазначив, що земельна ділянка, яка за поясненнями позивача є заїздом до його житлового будинку належить йому на праві власності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що ОСОБА_1 здійснив самочинне будівництво житлового будинку на непризначеній для цього земельній ділянці, а тому з огляду на статтю 391 ЦК України у нього відсутні правові підстави для звернення до суду із даним позовом.

Суд апеляційної інстанцій скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову вважав, що позивач не надав доказів у чому полягають перешкоди у користуванні земельною ділянкою та доступі до незавершеного будівництва.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками враховуючи наступне.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із справи відомо, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Винниківської міської ради про усунення перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом демонтажу брами відповідачем ОСОБА_3 , яка закриває заїзд до його будинку.

Позовні вимоги мотивував тим, що є належним землекористувачем, оскільки рішенням виконавчого комітету Винниківської міської ради народних депутатів Червоноармійської ради народних депутатів від 22 серпня 1991 року № 190 йому надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку.

Рішенням Винниківської міської ради від 21 грудня 2004 року № 438 рішення № 190 в частині надання дозволу на будівництво скасовано. Зазначене рішення вважає незаконним та таким, що порушує його права.

Отже, між сторонами існує спір щодо усунення перешкод у доступі до незавершеного будівництва житлового будинку ОСОБА_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

У відповідності до частини другої статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Із справи відомо, що підставою позову є рішеннявиконавчого комітету Винниківської міської ради від 21 грудня 2004 року № 438 «Про внесення змін в рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 22 серпня 1991 року № 190 «Про дозвіл на будівництво на земельній ділянці будинку АДРЕСА_1 », яким за заявою ОСОБА_2 , пункт 1 рішення № 190 про надання дозволу на будівництво відмінено, як таке, що суперечить чинному законодавству. Зобов`язано ОСОБА_1 погодити дозвіл на вилучення земельної ділянки у співвласника земельної ділянки - ОСОБА_2 , яка є ним виходячи з договору дарування 1/4 частини будинку від 21 вересня 1961 року.

Конституційний Суд України у Рішенні № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону № 280/97-ВР (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Враховуючи викладене, рішення Винниківської міської ради народних депутатів Червоноармійської ради народних депутатів м. Львова від 22 серпня 1991 року № 190 вирішено надати ОСОБА_1 у безстрокове користування земельну ділянку площею 1 000,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку площею 80,00 кв. м, шляхом вилучення її із землекористування ОСОБА_4 є ненормативним правовим актом одноразового застосування, його скасування органом місцевого самоврядування не узгоджується із нормами чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Між тим, рішення Винниківської міської ради від 21 грудня 2004 року № 438 про скасування рішення Винниківської міської ради народних депутатів Червоноармійської ради народних депутатів м. Львова від 22 серпня 1991 року № 190, суперечить ухвалі Верховного Суду України від 15 грудня 2004 року, якою залишено без змін рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2003 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2003 року у справі № 2-856/2003 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (а. с. 49-51), оскільки суди встановили, що ОСОБА_1 є належним землекористувачем відведеної йому у 1991 році земельної ділянки.

Проте, із вимогою про скасування рішеннявиконавчого комітету Винниківської міської ради від 21 грудня 2004 року № 438 ОСОБА_1 до суду не звертався.

Колегія суддів зауважує, що даний спір виник з приводу усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, а саме збудованим, але не зданим в експлуатацію будинком та виділеною у користування земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України), тому за указаних обставин основною позовною вимогою має бути скасування рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 21 грудня 2004 року № 438, а заявлені позивачем вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом демонтажу брами відповідачем ОСОБА_3 , яка закриває заїзд до його будинку, є похідними.

Крім того, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 надав державний акт на право власності на земельну ділянку, яка належить йому для обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а. с.134) та зазначив, що позивач вважає цю земельну ділянку заїздом до свого будинку.

Відповідач не заперечував, що ним приватизовано земельну ділянку - проїзд до земельної ділянки та збудованого будинку позивача.

Проте, позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_3 або встановлення земельного сервітуту позивач не заявляв.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди не врахували, що ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог щодо скасування рішення Винниківської міської ради від 21 грудня 2004 року № 438; визнання незаконним та скасування рішення про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_3 або встановлення земельного сервітуту, у зв`язку із чим порушене право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб.

За таких обставин, судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , Винниківської міської ради про усунення перешкод, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
С. П. Штелик