Справа №295/7829/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі Поліщук О.В., Наральник Н.А.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03.03.1982 року він отримав разом з братом ОСОБА_3 в рівних частках по 1/3 будинку по АДРЕСА_1 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 він з братом отримали у спадщину ще по 1/12 частин вказаного будинку, тобто по 1/2 від належних матері 1/6 частини будинку, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.04.1989 року. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 брата ОСОБА_3 позивач отримав у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.1993 року належні померлому 5/12 частин вказаного будинку (1/3 частина згідно зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.03.1982 року + 1/12 частина згідно зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.1989 року після смерті матері). Таким чином, як вказує позивач, його частка в праві власності на весь будинок становила 10/12 його частин. За словами позивача, фактично після смерті брата він з 1993 року одноосібно користувався та володів будинком, оскільки 1/6 його частина рахувалася за покійною бабою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та залишилась не оформленою до цього часу. Із своєї 10/12 часток будинку позивач подарував дочці ОСОБА_6 30/100 частин згідно з договором дарування від 15.12.1997 року та 29/100 частин згідно з договором дарування від 31.01.2000 року. Зі змісту позову вбачається, що з 1993 року позивач доглядає та утримує будинок, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується нерухомим майном, у тому числі й 1/6 частиною померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 баби ОСОБА_5 . За словами позивача, йому достеменно невідомо хто не оформив 1/6 частину спадкового будинку після смерті баби. З огляду на викладене, позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/6 частину будинку по АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за бабою ОСОБА_5 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 15.07.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Через канцелярію суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому всі обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (позиції Верховного Суду у постановах від 15 червня 2020 року у справі №588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі №524/10054/16).

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України).

Вивчивши матеріали справи та з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову суперечить закону, зокрема положенням статті 344 ЦК України, а відтак дійшов висновку про необхідність відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог.

Керуючись ст. 206 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті визнання ОСОБА_2 позову.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя