22-ц/804/3441/20
264/7890/19

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„24 листопада 2020 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 264/7890/19
Номер провадження 22-ц/804/3441/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Баркова В.М., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :
відповідач ПрАТ «Маріуполь-Авто»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Маріуполь-Авто» на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року головуючого судді Литвиненко Н.В. зі складанням повного тексту судового рішення 21 серпня 2020 року по цивільній справі про збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до приватного акціонерного товариства «Маріуполь-Авто» (далі-ПрАТ «Маріуполь-Авто).
Позов мотивований тим, що 16 червня 1988 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автобуса КАВЗ-685 державний номер НОМЕР_1 , який належав відповідачу, пасажиром якого була позивач, та автомобіля КАМАЗ. Вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 серпня 1988 року водій автобуса ОСОБА_2 був визнаний винним за ч.2 ст.215 КК України та засуджений до 5 років позбавлення волі умовно, з обов`язковим залученням до праці у місцях, що визначаються органами, які відають виконанням вироку. На теперішній час водій автобусу помер. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачу заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у виді травматичної ампутації (відриву) правого передпліччя на рівні ліктьового суглобу. У зв`язку із отриманням каліцтва у 1988 році була встановлена друга група інвалідності, а у 1989 році третя довічно. У результаті травми втратила 50% працездатності. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 липня 2001 року з ВАТ «Маріуполь-Авто» на її користь стягнуто 100,66 грн довічно. Рішенням суду від 26 жовтня 2005 року збільшено розміру відшкодування шкоди та з 01 жовтня 2005 року стягнуто 263,82 грн довічно. Рішенням суду від 14 лютого 2007 року збільшено розміру відшкодування шкоди та з 01 лютого 2007 року стягнуто 365,96 грн довічно. Надалі відповідач добровільно у зв`язку зі збільшенням розміру заробітної плати здійснював перерахунок щомісячних виплат, що були призначені судом, тому звертатися до суду не було необхідності. Станом на 01 грудня 2016 року розмір щомісячного відшкодування становив 1933,34 грн Однак, починаючи з 01 січня 2017 року відповідач в порушення вимог ч.2 ст.1208 ЦК України здійснював перерахунок належних витрат не у зв`язку зі збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, а у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму. Просила стягнути з відповідача недоплачену за період з 01 січня 017 року по 30 листопада 2019 року суму відшкодування шкоди, завданої каліцтвом в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 88 310,33 грн, у рахунок відшкодування шкоди щомісячно 5068,45 грн довічно.
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Збільшено розмір відшкодування шкоди ОСОБА_1 , завданої каліцтвом в результаті дорожньо-транспортної пригоди з 01 грудня 2019 року до 5041,07 грн щомісячно та стягнуто з ПрАТ «Маріуполь-Авто» на її користь суму відшкодування шкоди, завданої каліцтвом в результаті дорожньо-транспортної пригоди щомісячно з 01 грудня 2019 року у розмірі 5041,07 грн. Стягнуто з ПрАТ «Маріуполь-Авто» на користь ОСОБА_1 суму відшкодування шкоди з урахуванням коефіцієнту підвищення мінімальної заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 30 листопада 2019 року у розмірі 86 249,90 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Маріуполь-Авто» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначено, що судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 2 ст. 1208 ЦК України , оскільки збільшення розміру відшкодування шкоди на підставі рішення суду можливо лише на майбутнє з моменту звернення позивача з відповідним позовом до суду. Судом порушено ч. 4 ст. 263 ЦПК України, та рішенням порушено низку нормативно-правових актів, порушено право на власність ПрАТ «Маріуполь-Авто».

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивований законністю та обґрунтованістю рішення. Вважає,що не має жодної підстави для твердження апелянта про посягання судом першої інстанції на право власності ПрАТ «Маріуполь-Авто ». ПрАТ «Маріуполь-АВТО» є підприємством, що працює стабільно. Зокрема, воно здійснює міжнародні перевезення, на які зараз є великій попит. Сума відшкодування, яка стягнута судом першої інстанції на її користь з ПрАТ «Маріуполь-Авто», не є надмірною. У ПрАТ «Маріуполь-Авто » є можливість заробити ці кошти - на відміну від неї, яка у віці двадцяти чотирьох років була позбавлена з його вини правої руки, яка і зараз позбавлена можливості її відновити , та яка все своє життя повинна була не жити, а виживати.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ПрАТ «Маріуполь-Авто» Конєв О.О. підтримав доводи апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення ,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 серпня 1988 вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області ОСОБА_2 засуджено за ч.2 ст.215 КК УРСР до покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк п`ять років. ОСОБА_2 засуджено за те, що керуючи автобусом КАВЗ-685 порушив правила безпеки руху, що спричинило смертельні травмування ОСОБА_3 та спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 .

У зв`язку з отриманими травмами ОСОБА_1 в 1988 році встановлена друга група інвалідності, у 1989 році третя довічно, втратила 50% працездатності.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 липня 2001 року стягнуто з ВАТ «Маріуполь-Авто» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди з 01 липня 2001 року щомісячно по 100,66 грн довічно.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 жовтня 2005 року стягнуто з ВАТ «Маріуполь-Авто» на користь ОСОБА_1 обумовлену індексацію за період з 01 січня 2003 року по 01 липня 2005 року у розмірі 564,83 грн, суму оплати розміру відшкодування шкоди у зв`язку зі збільшенням розміру мінімальної заробітної плати за період з 01 квітня 2004 року по 01 жовтня 2005 року у розмірі 2598,01 грн, з 01 жовтня 2005 року щомісячно 263,82 грн довічно у рахунок відшкодування втраченої заробітної плати.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2007 року стягнуто з ВАТ «Маріуполь-Авто» на користь ОСОБА_1 недоплату розміру відшкодування шкоди на 01 лютого 2007 року в сумі 438,51 грн та виплати у рахунок відшкодування втраченої заробітної плати по 365,96 грн щомісяця з 01 лютого 2007 року довічно.

Вказані судові рішення набрали законної сили та виконувалися відповідачем, що не заперечувалось сторонами.

Задовольняючи частково позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того, що захист інтересу ОСОБА_1 за ст.1208 ЦК України ,щодо збільшення розміру відшкодування шкоди, який також є необмеженим у часі, оскільки залежить від виникнення певних обставин у майбутньому (зміни розміру мінімальної заробітної плати чи підвищення вартості життя), є похідним від захисту вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю і до таких вимог позовна давність також не поширюється, відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України. Судом відхилені доводи відповідача в тій частині, що положенням ч.2 ст.1208 ЦК України не передбачено можливість стягнення за минулий період, оскільки положенням цієї статті визначено, що підставою для збільшення розміру відшкодування є заява потерпілого про це, і ця норма не містить обмежень щодо можливості стягнення за минулий період. Виходячи з положень ст. 1208 ЦК України та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов до висновку про те, що позивач має право на компенсацію різниці між установленим законодавством розміром мінімальної заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 30 листопада 2019 року та сумою, яку вона фактично отримувала, а також на збільшення розміру щомісячних виплат починаючи з 01 грудня 2019 року у визначеному законом розмірі.

Отже, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається,що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам,достатньо повно встановив обставини,які мають значення для правильного вирішення справи .

Висновок суду відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на нормах законодавства.

Так, статтею 455 ЦК УРСР (в редакції чинній на час заподіяння шкоди позивачу) передбачено, що в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров`я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Відповідно до ст. 457 ЦК УРСР якщо каліцтво або інше ушкодження здоров`я заподіяно організацією або громадянином, не зобов`язаними сплачувати за потерпілого внески по державному соціальному страхуванню, ця організація або громадянин повинні відшкодувати потерпілому шкоду за правилами ст.ст. 440, 441, 450 цього Кодексу у частині, що перевищує суму одержуваної ним допомоги або призначеної йому після ушкодження його здоров`я і фактично одержуваної ним пенсії.

У частині третій статті 5 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Тлумачення статті 5 та пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами (абзац 1 частини першої статті 1202 ЦК України).

За заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду (стаття 1208 ЦК України).

Тобто, цивільним законодавством для охорони прав фізичних осіб встановлена можливість збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю у триваючих правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року справа № 476/72/17 (провадження № 61-13283св18) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Згідно з частиною другою статті 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду. Аналіз зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що вона спрямована на забезпечення реальності захисту інтересів потерпілого й повноти відшкодування, оскільки відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, є тривалим у часі процесом. Таким чином, з моменту прийняття судом рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, особа має право на його збільшення у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати».

Перерахунок здійснюється шляхом обчислення судами коефіцієнта кратності збільшення розміру мінімальної заробітної плати шляхом ділення нового її розміру на попередній, а також застосування цього коефіцієнта для перерахунку розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що узгоджується з положеннями частини другої статті 1208 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року в справі № 676/1570/17 (провадження № 61-25989св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року в справі № 476/72/17 (провадження № 13283св18).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з вимогою про здійснення перерахунку щомісячного відшкодування шкоди за правилами частини 2 статті 1208 ЦК України, виходячи з підвищення мінімальної заробітної плати.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25 грудня 2015 № 928-VIII у 2016 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складала: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21 грудня 2016 № 1801-VIII у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складала з 1 січня - 3200 гривень.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07 грудня 2017 № 2246-VIII у 2018 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складала з 1 січня - 3723 гривні.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23 листопада 2018 № 2629-VIII у 2019 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає з 1 січня - 4173 гривні.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України відповідає.

Доводи апеляційної скарги про те,що судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 2 ст. 1208 ЦК України , оскільки збільшення розміру відшкодування шкоди на підставі рішення суду можливо лише на майбутнє з моменту звернення позивача з відповідним позовом до суду, відхиляються судом апеляційної інстанції ,оскільки у цій правовій нормі про можливість збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, лише на майбутнє не зазначено взагалі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Це означає, що законодавець допускає збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом за минулий період з одночасним стягненням відповідної суми недоплати за цей період.

При виборі і застосуванні норми права ,ч. 2 ст. 1208 ЦК України, судом першої інстанції постанова від 07 травня 2018 року Касаційного цивільного суду Верховного суду у справі № 476/72/17 була врахована , тому твердження скаржника про порушення судом першої інстанції ч. 4 ст. 263 ЦПК України є безпідставними.

Позивач має право на збільшення розміру відшкодування шкоди,завданої каліцтвом , у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати,тому посилання скаржника про посягання на право власності ПрАТ «Маріуполь-Авто » є недоречним .

Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до особистого трактування правової норми.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною.

Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України.У зв*язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення ,а рішення суду першої інстанції без змін,нового розподілу судових витрат не проводиться.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 листопада 2020 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, провадження по вищевказаній справі відкрито та зупинено дію оскаржуваного рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року, яка підлягає відновленню .

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Маріуполь-Авто» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Дію рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2020 року відновити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2020 року .

Судді: