Постанова

Іменем України

01 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 755/2353/15-ц

провадження № 61-15416св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у складі судді Чех Н. А. та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 27 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за яким банком було надано позичальнику кредит в сумі 140 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язалася повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27 жовтня 2027 року та сплачувати проценти у розмірі 10,3 % річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 54326 від 27 жовтня 2006 року.

Банк взяті на себе зобов`язання виконав. Натомість, позичальник порушила взяті зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 08 січня 2015 року становить 57 023,12 доларів США (еквівалент 899 800,09 грн), з яких: заборгованості по кредиту - 50 806,48 доларів США, заборгованість по відсотках - 6 216,64 доларів США, крім того пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 13 815,95 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 0 від 27 жовтня 2006 року у розмірі 57 023,12 доларів США, з яких: заборгованості по кредиту - 50 806,48 доларів США, заборгованість по відсотках - 6 216,64 доларів США, а також пеню за прострочення сплати процентів в сумі 13 815,95 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року, позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 27 жовтня 2006 року в розмірі 57 023, 12 доларів США та пеню в розмірі 13 815,95 грн.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення боргу обґрунтовані, позивачем зобов`язання виконані належним чином, а відповідач ухиляється від зобов`язання по оплаті кредиту та відсотків за кредитом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій з урахуванням уточнень, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції. Договори, які передбачають отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті є такими, що суперечать закону, навіть тоді, коли в них визначений еквівалент в національній валюті. Укладений кредитний договір є несправедливим відносно сторони боржника. Процент річних - 13,99 % за користування грошовими коштами, є значно великий та зумовлює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Зобов`язання в договорі повинно бути виражено в національній валюті України - гривні. Суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме, проігнорував апеляційну скаргу на ухвалу суду про відкриття провадження, не передав справу до суду апеляційної інстанції, а розглянув по суті.

Аргументи учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 755/2353/15-ц, витребувано справу з суду першої інстанції, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання (дії) постанови Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року відмовлено.

У жовтні 2019 року матеріали цивільної справи № 755/2353/15-ц надійшли до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє доводи, викладені у касаційній скарзі з таких підстав.

Суди встановили, що 27 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в сумі 140 000,00 доларів США строком дії договору до 27 жовтня 2027 року. Кошти надано на придбання квартири АДРЕСА_1 . За умовами договору кредит надано шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку, для подальшого використання за цільовим призначенням.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 27 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 54326.

Станом на 08 січня 2015 року заборгованість становить 57 023,12 доларів США з яких: заборгованість по кредиту - 50 806,48 доларів США, заборгованість по процентах - 6 216,64 доларів США. Крім того, за прострочення сплати процентів позивач згідно умов кредитного договору нарахував відповідачам пеню в сумі 13 815,95 грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів (частина друга статті 1050 ЦПК України).

Згідно з частинами перша та друга статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 57 023, 12 доларів США та підтверджується наданим позивачем розрахунком, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь банку всієї суми заборгованості за кредитним договором.

Доводи ОСОБА_2 про неналежне повідомлення його судом першої інстанції про дату судового засідання є безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи 15 листопада 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва було ухвалено рішення. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 повідомлений про розгляд справи, про що свідчить його особистий підпис про отримання повістки 22 жовтня 2018 року (т. 2 арк. спр. 114).

Стосовно доводів касаційної скарги щодо валюти у зобов`язанні, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що «із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству».

Доводи касаційної скарги про несправедливі умови договору безпідставні.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, спірний договір недійсним не визнавався.

Інші доводи касаційної скарги про допущені порушення норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки вони не призвели до ухвалення незаконного рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті та законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат