КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гоголєвої Олени Анатоліївни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «ЗаРаЗ», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором,

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до КС «ЗаРаЗ», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 06 лютого 2019 року позивач на підставі договору дарування набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

15 лютого 2019 року між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено кредитний договір, у відповідності до якого позивач отримав кредит у вигляді кредитної лінії з лімітом в сумі 350000 грн.

Договір укладено на строк до 15 лютого 2022 року.

15 лютого 2019 року між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором квартиру АДРЕСА_1 .

10 травня 2019 року між КС «ЗаРаЗ» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Відповідно до умов оспорюваного договору, ОСОБА_2 перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними з позивачем.

Позивач вважає вказаний договір відступлення прав вимоги недійсним, оскільки він є договором факторингу, та укладений з фізичною особою, а не з банківською установою, що суперечить вимогам законодавства.

Просив, визнати недійсним, з моменту укладання, договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 10 травня 2019 року, укладений між КС «ЗаРаЗ» та ОСОБА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що суд не дослідив умови спірного договору, зокрема те, що ОСОБА_2 набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором.

Також суд не надав оцінки тій обставині, що розмір грошової вимоги, яка була відступлена за спірним договором шляхом договору факторингу (1068506,85 грн.) перевищував ціну її відступлення (420000 грн.).

Суд не перевірив, що за спірним договором ОСОБА_2 як новий кредитор фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором (350000 грн.).

Також, суд не дав оцінку тому, що за спірним договором КС «ЗаРаЗ» отримала від ОСОБА_2 420000 грн., а ціна передбачена у договорі кредиту (номінальна вартість) складає 350000 грн., даний договір має всі ознаки факторингового договору.

КС «ЗаРаЗ» не мала права на укладення договору факторингу, оскільки така діяльність як відступлення права вимоги кредитними спілками законом не передбачена, а тому в силу ЗУ «Про кредитні спілки», такий договір є недійсним.

Просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 лютого 2019 року між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено кредитний договір №КВ-00037/02-19/2105, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 350000 грн. в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпечуваності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим Договором.

Плата за користування кредитом (проценти) становить 36 % річних.

Згідно з п. 1.4 Договору, кредит надається строком на 36 місяців від дати отримання позичальником кредиту, тобто з 15 лютого 2019 року по 15 лютого 2022 року.

15 лютого 2019 року між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено Договір Іпотеки, у відповідності до умов якого, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за Кредитним договором №КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 15 лютого 2019 року, з будь-якими наступними змінами до нього, нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_1 .

10 травня 2019 року між КС «ЗаРаЗ» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення прав за Іпотечним договором, згідно з умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за: кредитним договором №КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 15 лютого 2019 року, укладеним між КС «ЗаРаЗ» та ОСОБА_1 ; Договором Іпотеки від 15 лютого 2019 року, укладеним між КС «ЗаРаЗ» та ОСОБА_1 .

У відповідності до договору купівлі-продажу від 04 липня 2019 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність кв. АДРЕСА_1 .

Разом з тим, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 , посвідчена приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О., від 14 травня 2019 року, в якій позивач заявив, що 14 травня 2019 року ним отримано заяву-вимогу ОСОБА_4 .

У вказаній заяві позивач повідомив, що борг визнає, але сплатити його в даний час не має можливості, не заперечує проти застосування ОСОБА_4 всіх передбачених договором іпотеки засобів, форм, способів тощо, для задоволення його вимог як Іпотекодержателя/Позикодавця.

Крім вказаного, до суду надано розписку ОСОБА_1 датовану 14 травня 2019 року, згідно з якою позивач зазначає, що йому відомо про те, що КС «ЗаРаЗ» зробила переуступку боргу та новим іпотекодержателем став ОСОБА_4 . Претензій до ОСОБА_4 не має, згоду дає.

Також, до суду надано копію висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 05 грудня 2019 року №17-3/1915 за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження №0005571 від 30 липня 2019 року, згідно з яким підписи у вказаній вище заяві та розписці виконані ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Підстави недійсності договору визначені ст. ст. 203, 215 ЦК України відсутні.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного (попереднього) кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним (попереднім) кредитором та новим кредитором.

Положеннями ст. 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року (справа №909/968/16), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуги товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.

Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до ст. 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, про те, що оспорюваний позивачем договір укладений у зв`язку із відступленням права вимоги за основним зобов`язанням шляхом укладення договору цесії, а не факторингу.

Згідно з вимогами ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів.

Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Договір відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки укладені між КС «ЗаРаЗ» та ОСОБА_2 на підставі ст.ст.512-519 ЦК України, тобто в порядку уступки права вимоги.

Форма спірного Договору відповідає встановленим законом вимогам.

Сторони мали необхідну право та дієздатність для укладення оспорюваного договору.

Волевиявлення сторін під час укладання Договорів відступлення прав вимоги (цесії) порушене не було.

При цьому, в спірних правовідносинах змінився лише суб`єктний склад сторін у зобов`язанні і відповідач ОСОБА_2 став новим Кредитором за Кредитним договором та Новим Іпотекодержателем відносно предмета іпотеки, який виступив в якості забезпечення належного виконання умов Кредитного договору.

Вищевказаним договором було передано лише право вимоги щодо належного виконання за Кредитним договором та Договором іпотеки, а саме стягнення заборгованості, що не передбачає надання фінансових послуг.

Цивільне законодавство України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб`єктом підприємницької діяльності.

Оспорюваним договором не передбачена плата за передачу новим кредитором грошових коштів первинному кредитору у рахунок оплати вартості права вимоги, така оплата первинним кредитором на користь нового кредитора не здійснювалася, доказів надання за оскаржуваними правочином фінансових послуг позивачем не надано.

Предметом оскаржуваного позивачем договору не є набуття ОСОБА_2 , як новим кредитором, права на надання боржнику фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, а є право на отримання уже сформованого боргу, п. 1.3, 1.4 оспорюваного договору передбачена загальна сума права вимоги.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гоголєвої Олени Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана