Ухвала

30 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 761/19251/20

провадження № 61-16573ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Рент Кар» на ухвалу Київського апеляційного суду

від 06 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Рент Кар» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Рент Кар» (далі -

ТОВ «ЛК «Рент Кар») та просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 4 731 959 грн 94 коп., отримані на виконання недійсного правочину, та судові витрати.

Одночасно з поданням позову ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ТОВ «ЛК «Рент Кар» - автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S560» 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на майно - автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S560»,

2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 07 вересня 2018 року, який належить на праві власності ТОВ «ЛК «Рент Кар».

У листопаді 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку

ТОВ «ЛК «Рент Кар» подало касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, у якій заявник просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

У відповідності до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «ЛК «Рент КАР» грошові кошти у розмірі 4 731 959 грн 94 коп., отриманих на виконання недійсного правочину, та судові витрати. Позов мотивовано тим, що у квітні 2020 року позивачу стало відомо про те, що договір оперативного лізингу автомобіля

№ 07/09/2018 від 07 вересня 2018 року є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Після цього ОСОБА_1 припинив здійснювати оплату на виконання умов вказаного договору та направив відповідачу листа від 19 травня 2020 року щодо позасудового вирішення даного питання шляхом викупу спірного автомобіля марки «MERCEDES-BENZ S560» 2018 року випуску. 13 червня 2020 року позивач направив на адресу відповідача претензію (вимогу) щодо повернення йому в 10-денний термін сплачених коштів на виконання умов договору у розмірі

4 913 546 грн. Станом на день подачі позову та заяви про забезпечення позову позивач від ТОВ «ЛК «Рент Кар» відповіді не отримав, кошти йому не повернуто.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З системного аналізу вищевказаних положень вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову в розумінні норм процесуального закону носять тимчасовий характер і покликані унеможливити настання обставин, за яких виконання ухваленого судом рішення буде утрудненим або взагалі стане неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що не застосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль з метою гарантування ймовірного судового рішення про задоволення позову є співмірними та необхідним з метою ефективного захисту, поновлення прав та інтересів позивача, які він вважає порушеними і за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи характер спору і зміст позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль є достатнім, необхідним і співмірним заходом забезпечення позову за обставинами цього спору, який виник між сторонами.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оцінивши доводи касаційної скарги та мотиви судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції положень ЦПК України не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Рент Кар» на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року є необґрунтованою.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Рент Кар» на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Рент Кар» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович