П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020року м. Київ

Справа № 372/4452/19

Провадження: № 22-ц/824/14636/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Гулієв М.Д.о,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Баранівського Вадима Михайловича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс»

на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2020 року, постановлену під головуванням судді Галагана В.І.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДМЛ», ОСОБА_1 , Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ТОВ «Девелоп Фінанс» до ТОВ «ДМЛ», ОСОБА_1 , Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Баранівський В.М. в інтересах ТОВ «Девелоп Фінанс» 28 жовтня 2020 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вимога про визнання недійсним правочину щодо внесення ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ «ДМЛ» нежилого приміщення, який оформлений актом прийому-передачі, заявлена в рівній мірі як до ТОВ «ДМЛ», так і до ОСОБА_1 як фізичної особи. А відтак, даний спір підвідомчий виключно судам цивільної юрисдикції. Вказував, що до аналогічних висновків дійшли Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2020 року у справі № 199/6039/19 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 675/33/19.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 листопада відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Тетеря І.А. в інтересах ТОВ «Девелоп Фінанс» підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що 01.08.2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» (після зміни назви - ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 366/П/99/2007-840 про надання кредиту в сумі 480 000 доларів США для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 1283 від 01.08.2007 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно якого ОСОБА_1 придбав у власність нежиле приміщення НОМЕР_2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зі строком повернення до 01.08.2037 року. У цей же день, між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого є нежиле приміщення НОМЕР_2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Одночасно з посвідченням іпотечного договору було накладено заборону відчуження приміщення НОМЕР_2. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, у останнього утворилась заборгованість, яку ПАТ «КБ «Надра» стягнуло у судовому порядку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний Банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 169 524, 15 грн. На виконання рішення суду 16.12.2019 року відкрито ВП № 60887083. 18.05.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Девелоп Фінанс» укладений договір про відступлення права вимоги, зокрема, до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 01.08.2007 року. Маючи на меті задоволення свого права вимоги за рахунок приміщення НОМЕР_2, ТОВ «Девелоп Фінанс» здійснило перевірку актуальної інформації щодо даного нерухомого майна та виявило, що 29.09.2008 року право власності на дане нежитлове приміщення було зареєстроване за ОСОБА_1 , однак в подальшому, а саме 28.09.2012 року, перейшло до ТОВ «ДМЛ». На момент відчуження приміщення НОМЕР_2 ОСОБА_1 був засновником ТОВ «ДМЛ» . Ураховуючи, що приміщення НОМЕР_2 було відчужено ОСОБА_1 у період судового розгляду справи про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, такий правочин щодо відчуження є фраудаторним, тобто, таким, що вчинений боржником на шкоду кредитору, а тому є недійсним. За таких підстав, ТОВ «Девелоп Фінанс» просило визнати недійсним правочин щодо внесення ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ «ДМЛ» нежилого приміщення № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який оформлений актом прийому передачі; визнати недійсним свідоцтво про право власності та скасувати державну реєстрацію на нерухоме майно за ТОВ «ДМЛ».

Відмовляючи у відкритті провадження за позовною заявою ТОВ «Девелоп Фінанс», суд першої інстанції виходив зі змісту позовної заяви та її предмету, де позивач ТОВ «Девелоп Фінанс» оспорює підстави набуття права власності та право власності ТОВ «ДМЛ» на нежилі приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які станом на день звернення позивача з даним позовом до суду зареєстровані за ТОВ «ДМЛ», а тому вважав, що спір між сторонами виник у зв`язку із оспоренням позивачем ТОВ «Девелоп Фінанс» права власності ТОВ «ДМЛ» на нежитлові приміщення, і такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Згідно із частиною другою статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пунктах 6, 10, 15 частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Разом з цим критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Визначаючи юрисдикцію спору необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Такі правові висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 675/33/19.

Спір у даній справі виник з правовідносин між позивачем та ОСОБА_1 , які полягали у наявності боргу останнього перед позивачем та недобросовісною поведінкою ОСОБА_1 , яка становила собою зловживання останнім своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного ОСОБА_1 майна з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника (фраудаторний правочин).

ТОВ «ДМЛ» залучено до участі у справі в якості відповідача з огляду на те, що дане товариство було стороною оспорюваного правочину.

Спір у даній справі з правовідносин між сторонами, не можуть вважатись корпоративними, оскільки він відбувся не між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), в тому числі, учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи. Позивач не є та не був учасником ТОВ «ДМЛ», як і ТОВ «ДМЛ» не було та не є учасником позивача.

Також слід відмітити, що позов підлягає розгляду судами господарської юрисдикції лише за умови, що до фізичної особи не заявлено жодної вимоги, яка б відновлювалапорушене право або інтерес, за захистом якого звернувся позивач.

Зі змісту позовної заяви убачається, що основною вимогою позивача у цій справі є визнання недійсним правочину, який укладений між фізичною ( ОСОБА_1 ) та юридичною (ТОВ «ДМЛ») особами та оформлений актом приймання-передачі щодо внесення ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ «ДМЛ» нежилого приміщення АДРЕСА_2 ,

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є, насамперед, сторони правочину. Позов про визнання правочину недійсним заявляється до всіх сторін такого правочину.

Отже, даний спір стосується захисту цивільного права, зокрема, випливає з договірних відносин, є приватноправовим, і за суб`єктним складом підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки як фізичної , так і юридичної, осіб (сторони правочину).

Вищезазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції, внаслідок чого суд дійшов помилкових висновків про відмову у відкритті провадження у даній справі.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ураховуючи викладене, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2020 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Баранівського Вадима Михайловича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2020 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль