Справа № 128/3311/19

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
30 листопада 2020 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
судді Карпінської Ю.Ф.,
за участю секретаря Москвичової О.Р.,
у відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на квартиру,
За вищевказаних обставин позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,1 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м.
Ухвалою судді від 08.01.2020 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 25.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
В судове засідання 30.11.2020 учасники справи не з`явились, хоч у встановленому законом порядку повідомлялись про день, час та місце розгляду справи.
Попередньо через канцелярію суду від представника позивача згідно з ордером Зайця Б.В. надійшла письмова заява, в якій останній просить розглянути справу без його участі та без участі позивача, в заяві також зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує.
Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засіданні та підготовче засідання не з`являється без поважних причин, хоч в установленому законом порядку повідомляється про всі засідання за адресою реєстрації та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України. Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За згодою представника позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Врахувавши позицію представника позивача, викладену у письмовій заяві, поданій через канцелярію суду, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлено, що сторони по справі позивач ОСОБА_1 та відповідач по справі ОСОБА_2 з 22 листопада 1995 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 22.11.1995 (а.с. 7).
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2002 року по справі № 2-815 визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 27 березня 2001 року виконкомом Агрономічної сільської ради ОСОБА_6 , та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 відповідно до кредитної угоди від 16.10.20002 № 034. Дане рішення набрало законної сили 15 грудня 2002 року, що підтверджується його копією (а.с. 8-10).

16 січня 2003 року Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації на ім`я ОСОБА_2 було видано взамін реєстраційного напису реєстраційне посвідчення на квартиру АДРЕСА_1 , записане в реєстрову книгу за № 9 кн. 5, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документу, що підтверджується його копією (а.с. 11).

Також 16 січня 2003 року КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» було внесено зміни до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 57,1 кв. м, в частині зміни власника, а саме: ОСОБА_6 змінено на ОСОБА_2 , що підтверджується копією технічного паспорта (а.с. 12-13).

29 січня 2003 року між Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву «Заставодержатель» та ОСОБА_2 «Заставодавець» було укладено договір застави, предметом якого є забезпечення вимог Заставодержателя по своєчасному виконанню Заставодавцем свого зобов`язання по виконанню вимог кредитної угоди № 034 від 16 жовтня 2002 року, укладеної на суму 34 762 (тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят дві) грн, терміном на 27 років 3 місяці з дати укладення кредитної угоди, що підтверджується копією даного договору (а.с. 20-21).

Згідно з копією довідки № 660, наданої Вінницьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» 04.09.2019, вбачається, що 16 жовтня 2002 року між Вінницьким регіональним управлінням Держмолодьжитла та молодою сім`єю в особі ОСОБА_2 укладено кредитну угоду № 034. Станом на 04 вересня 2019 року залишок боргових зобов`язань по тілу кредиту за вищевказаною кредитною угодою становить 13 194,39 грн. Плата за користування кредитом становить три відсотки річних суми зобов`язань за кредитом, а тому фактичний залишок боргових зобов`язань за кредитом необхідно уточнювати на дату здійснення платежу (а.с. 15).

Відповідно до копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2017 року по 2 квартал 2019 року інформація про доходи ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру НОМЕР_2 , відсутня (а.с. 22).

04 вересня 2019 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу Вінницької області Жуковською І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1351, подарувала ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру , грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн, що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 23-24).

Згідно з копією квитанції № 44557549 від 20.09.2019, ОСОБА_1 в рахунок погашення кредиту згідно з кредитною угодою № 34 від 16.10.2002 сплатила грошові кошти в сумі 13 296 (тринадцять тисяч двісті дев`яносто шість) грн 33 коп. (а.с. 25).

Відповідно до копії розписки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 10 жовтня 2019 року, остання зазначає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відшкодувала їй та повернула всі сплачені нею грошові кошти в сумі 8 720 (вісім тисяч сімсот двадцять) грн, які вона сплатила в її користь на погашення кредиту (позики) на будівництво житла відповідно до кредитної угоди від 16.10.2002 № 34 (а.с. 37).

Факт погашення ОСОБА_4 заборгованості відповідно до кредитної угоди від 16.10.2002 № 34 в загальній сумі 8 720 (вісім тисяч сімсот двадцять) грн підтверджується копіями квитанцій (а.с. 30-36).

З копії довідки № 750, наданої Вінницьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» 18.10.2019, вбачається, що станом на 15 жовтня 2019 року фінансові зобов`язання щодо повернення кредиту виконані молодою сім`єю в особі ОСОБА_2 в повному обсязі (а.с. 29).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Зі змісту статті 63 СК України вбачається, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до правового висновку, зробленого Верховним Судом України 07.12.2016 у справі № 6-1568цс16, якщо один з членів подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16 був зроблений висновок, згідно з яким факт придбання майна під час шлюбу автоматично не відносить це майно до спільної сумісної власності подружжя, треба перевіряти за які кошти таке майно було набуте.

Наступної правової позиції дотримався Верховний Суд 16.01.2019 у постанові по справі № 725/2488/16-ц, вирішуючи спір про розподіл майна подружжя: «Суд повинен встановити об`єм спільного набутого майна, що мало місце під час закінчення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на чиє ім`я із подружжя воно було придбане або внесене грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом».

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним 18.06.2018 у постанові по справі № 711/5108/17, тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи неодноразові неявки в судові засідання відповідача, який обізнаний, що в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на квартиру, хоч і не отримував судову кореспонденцію, яка надсилалась йому на адресу місця реєстрації, а саме: позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження та судові повістки, оскільки не приходив за нею в поштове відділення, в зв`язку з чим конверти з судовою кореспонденцією повернулись до суду, а також повідомлявся про всі засідання шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України. Крім того, інформація щодо всіх судових справ є у вільному доступі на офіційному вебпорталі «Судова влада України» за веб-адресою: http://vnr.vn.court.gov.ua. Неподання відповідачем відзиву на позов, відсутність будь-яких заяв чи клопотань від нього, суд дійшов висновку, що відповідач не оспорює позовних вимог.

З досліджених судом письмових доказів вбачається, що сторони по справі позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 22 листопада 1995 року перебувають в зареєстрованому шлюбі та мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Предметом спору, що виник між сторонами по справі, є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 57,1 кв. м, яка була придбана ними у період шлюбу, а саме: 14 листопада 2002 року.

На придбання вищевказаної квартири 16 жовтня 2002 року молода сім`я в особі ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 34 762 (тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят дві) грн, терміном повернення на 27 років 3 місяці з дати укладення кредитної угоди з Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву.

Станом на 15 жовтня 2019 року фінансові зобов`язання щодо повернення кредиту виконані в повному обсязі.

В рахунок погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором № 34 від 16.10.2002 позивачем ОСОБА_1 20.09.2019 було внесено кошти в сумі 13 296 (тринадцять тисяч двісті дев`яносто шість) грн 33 коп. До складу цієї суми увійшли кошти, отримані 04.09.2019 позивачем ОСОБА_1 в дар від гр. ОСОБА_5

Кошти в сумі 8 720 (вісім тисяч сімсот двадцять) грн на прохання позивача ОСОБА_1 вносились ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчать про виконання зобов`язання, вчиненого в інтересах сім`ї ОСОБА_7 , тому ця сума в розумінні частини першої статті 70 СК України підлягає поділу між сторонами по справі з врахуванням принципу рівності часток. Відповідно, кожному з подружжя ОСОБА_7 належить половина від цієї суми, яка становить 4 360 (8 720 / 2 = 4 360) грн.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 14 вересня 2016, викладеною у справі № 6-539цс16, між подружжям поділяється навпіл як і сумісна власність придбана на позичені кошти, так і боргові зобов`язання по поверненню цих коштів кредитору.

Таким чином, кошти в сумі 21 465,67 грн (34 762 - 13 296,33 = 21 465,67) вносились відповідачем ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором № 34 від 16.10.2002 в інтересах сім`ї, тому в розумінні частини першої статті 70 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно, частка позивача ОСОБА_1 становить половину від суми коштів, внесених відповідачем ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором № 34 від 16.10.2002, а саме: 10 732 (десять тисяч сімсот тридцять дві) грн 83 коп. (21 465,67 / 2 = 10 732,83).

Тобто, загальна сума внесених позивачем ОСОБА_1 особистих коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором № 34 від 16.10.2002, становить 28 389,16 грн (13 296,33 + 10 732,83 + 4 360 = 28 389,16).

За вказаних обставин, у зв`язку з відсутністю можливості в досудовому порядку реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу спірного майна, порушене право позивача ОСОБА_1 підлягає судовому захисту в обраний останньою спосіб, що відповідає закону, не порушує права та інтереси інших осіб і дає суду законні підстави для задоволення позовних вимог.

Тому, оскільки в рахунок погашення кредитної заборгованості на придбання квартири витрачена позивачем ОСОБА_1 сума особистих коштів майже вдвічі перевищує суму коштів, яка витрачена особисто відповідачем ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитної заборгованості на придбання квартири, судовим рішенням за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на 2/3 частки спірної квартири.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 підлягають до стягнення на користь позивача ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп., а також витрати на правничу допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на квартиру задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру НОМЕР_2 , право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,1 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру НОМЕР_2 , в рахунок повернення сплаченого судового збору грошові кошти в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп., а також витрати на правничу допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) грн.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .

Дата ухвалення та підписання рішення 30.11.2020.

СУДДЯ Ю.Ф. Карпінська