Дата документу 24.11.2020 Справа № 310/1701/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 310/1701/18 Головуючий у 1 інстанції: Маринін О.В.
№ 22-ц/807/3174/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року по справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову приватного виконавця Наконечного Ігоря Михайловича від 20.07.2020 року про арешт коштів боржника ОСОБА_2 за ВП № 57608446, стягувач ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року скаргу - задовольено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця Наконечного Ігоря Михайловича про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні ВП № 57608446 в частині накладення арешту на рахунок № НОМЕР_1 відкритий у AT «УкрСиббанк».

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою в задоволенні скарги відмовити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається. що ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на постанову приватного виконавця Наконечного Ігоря Михайловича від 20.07.2020 року про арешт коштів боржника ОСОБА_2 за ВП № 57608446, стягувач ОСОБА_3 .

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що на виконанні у приватного виконавця Наконечного І.М. перебуває виконавче провадження № 57608446 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів. Постановою приватного виконавця Наконечного І.М. від 20.07.2020 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 197934,29 грн. 22.07.2020 року перерахована роботодавцем ТОВ «ККНК «Технобуд» на «ЗП START КАРТКОВИЙ» рахунок № НОМЕР_1 заробітна плата у розмірі 8000,00 грн. була заблокована банком в межах суми арешту коштів у розмірі 197 934,29 грн. Єдиним джерелом доходів ОСОБА_2 є заробітна плата, отримана за основним та єдиним місцем роботи в ТОВ «ККНК «Технобуд», тому винесення оскаржуваної Постанови про арешт коштів фактично позбавило його та членів сім`ї, які перебувають на його утриманні, а саме: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) коштів для існування.

Тож заявник скарги просив визнати дії приватного виконавця Наконечного І.М. неправомірними в частині винесення Постанови від 20.07.2020 р. про арешт коштів боржника за ВП № 57608446 в межах суми звернення стягнення з урахуванням основаної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження 197 934,29 грн. та скасувати постанову від 20.07.2020 р.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції врахував положення закону одо виконання судового рішення, зокрема що згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції було встановлено, що 04.06.2018 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 6000 доларів США, що становить 156563,72 грн., проценти за користування кредитом у сумі 21594,97 грн. та витрати зі сплати судового збору.

На підставі зазначеного рішення суду 02.08.2018 Бердянський міськрайонним судом Запорізької області було видано виконавчий лист, який було пред`явлено на примусове виконання приватному виконавцю ОСОБА_1 .

Постановою приватного виконавця Наконечного І.М. відкрито виконавче провадження № 57608446.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 7 ч. 3ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як зазначив суд першої інстанції, в силу положень ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» метою накладення арешту є забезпечення реального виконання рішення суду.

Постановою приватного виконавця Наконечного І.М. від 20.07.2020 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 197934,29 грн.

Проаналізувавши зміст даної постанови, . суд першої інстанції врахував положення ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», за якими звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Пунктом 8 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 визначено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Наказом від 01.07.2020 р. № 8/1-к ОСОБА_2 було прийнято на роботу в TOB «ККНК «Технобуд» з окладом 15200,00 грн. згідно з штатним розписом.

Для отримання заробітної плати 21 липня 2020 року відкрито зарплатний рахунок в AT «УкрСиббанк», що підтверджується копією Договору-Анкети про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківських рахунків фізичної особи (з правилами) № НОМЕР_2 .

Згідно з п.2.1 Договору ОСОБА_2 відкрито рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно п. 2.3. Договору банк відкриває рахунок за тарифним планом «ЗП START». На сайті УкрСиббанку вказано : «Зарплатный проект All Inclusive это получение зарплаты и других выплат от предприятия с помощью платежных карт MasterCard и Visa, а также сочетание банковских и страховых услуг, разнообразных дополнительных сервисов и привилегий в одном решении.». Зарплатний проект «All Inclusive» включає в себе такі види пакетів: «Start» , «All Inclusive», «All Inclusive Ultra», «All Inclusive De Luxe», «Black Addition».

Про те, що відкритий в AT «УкрСиббанк» за Договором рахунок є зарплатним, свідчить надпис у верхній частині Договору, а саме - «ЗП ТОВ ККНК Технобуд», що співпадає з найменуванням мого роботодавця.

Згідно довідки № 40 від 30 липня 2020 року, виданої ТОВ «ККНК «Технобуд» ОСОБА_2 є працівником компанії на його зарплатний рахунок № НОМЕР_1 в AT «УкрСиббанк» було перераховано заробітну плату за першу половину липня 2020 року в розмірі 8000 гривень.

Згідно виписки AT «УкрСиббанк» за зарплатним рахунком № НОМЕР_1 про рух коштів по рахунку 22.07.2020 року було здійснено операцію «зарахування заробітної плати та виплат прирівняних до неї» у сумі 8000,00 грн.

Зважаючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що рахунок № НОМЕР_1 за тарифом «ЗП START», відкритий 21.07.2020 р. в AT «УкрСиббанк» є рахунком спеціального призначення - для зарахування заробітної плати.

Тобто, рахунок № НОМЕР_1 відкритий у AT «УкрСиббанк», є рахунком зі спеціальним режимом призначення, на який законом заборонено накладення арешту.

При цьому, банк, в якому арештовано кошти боржника, відповідно до ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» не повідомив державного виконавця про цільове призначення рахунку та не повернув постанову державного виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на такому рахунку.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом; громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості:у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків;за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про невідповідність закону оскаржуваної постанови приватного виконавця.

Посилання в апеляційній скарзі на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року ( справа № 905/361/19) не може бути визнане переконливим з огляду на те, що Великою Палатою розглядався господарський спір щодо правомірності арешту рахунків підприємства, які не були обтяжені спеціальним режимом їх використання суто для виплати заробітної плати.

Натомість у даній справі заявник скарги посилався на арешт особистого рахунку фізичної особи, який відкрито виключно для отримання заробітної плати за місцем роботи.

Згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Тому слід ураховувати, що ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст. 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)).

Право на отримання заробітної плати входить під захист ст. 1 Першого протоколу.

ЄСПЛ виходить із того, що положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Враховуючи, що арешт коштів, які становлять заробітну плату порушує права заявника скарги, суд першої інстанції правомірно задовольнив його скаргу, а відтак судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено3 грудня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков