Постанова

Іменем України

24 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 127/25924/17-ц

провадження № 61-2785св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Управління Служби безпеки України у Вінницькій області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Вінницька міська рада, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, Служба зовнішньої розвідки України, ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного суду від 24 січня 2019 року у складі колегії суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2017 року Управління Служби безпеки України у Вінницькій області (далі - УСБУ у Вінницькій області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Вінницька міська рада, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, Служба зовнішньої розвідки України, ОСОБА_6 , про виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що з 25 квітня 2001 року до 13 жовтня 2004 року на офіцерських посадах в СБУ проходив військову службу ОСОБА_1 . До складу його сім`ї входили: дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , 1994 року народження, та син ОСОБА_4 , 2002 року народження. Відповідно до пунктів 7, 7.1, 7.1.19 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 січня 2004 року № 80 «Про заселення 62-ох квартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 » квартиру АДРЕСА_2 визнано службовою і надано УСБУ у Вінницькій області. Згідно з рішенням Вінницької міської ради від 25 грудня 2015 року № 71 «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниця» АДРЕСА_2 перейменовано на АДРЕСА_2. Рішенням начальника УСБУ у Вінницькій області зазначену квартиру надано для тимчасового проживання на період проходження служби співробітнику ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . За клопотанням УСБУ у Вінницькій області Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 19 січня 2004 року ОСОБА_1 та членам його родини на вселення до службового жилого приміщення у квартиру АДРЕСА_2 виданий ордер.

Наказом СБУ від 13 жовтня 2004 року № 084 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в СБУ та направлено для подальшого проходження служби у розпорядження начальника іншого військового формування.

Згідно з довідкою ТОВ «ЖЕО» від 22 грудня 2017 року № 10173, починаючи з 20 грудня 2017 року у спірній службовій квартирі також зареєстровано місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , батьками якого є: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , яка проживає окремо та забезпечена житлом.

Наслідком настання юридичного факту, пов`язаного зі звільненням ОСОБА_1 зі служби у СБУ, є втрата ним права на користування службовою квартирою АДРЕСА_2 , яке є похідним для прав інших членів його сім`ї, що викликає виникнення обов`язку щодо її звільнення. Крім того, відповідачі підлягають виселенню зі спірного службового жилого приміщення як такі, що упродовж останніх семи місяців не використовують спірне житло за призначенням, про що свідчать відповідні акти. У зв`язку з наведеним неодноразово вживалися відповідні заходи щодо досудового вирішення питання про вивільнення та повернення службової квартири. Зокрема, направлявся лист на адресу Служби зовнішньої розвідки України, за результатами розгляду якого повідомлено про відсутність можливості вирішення питання у добровільному порядку. На адресу ОСОБА_1 направлено рекомендований лист із вимогою про звільнення службового житла у добровільному порядку та її повернення, проте відповіді не отримано. Вирішення спору необхідне для використання цієї квартири за призначенням та забезпечення співробітників позивача та членів їхніх сімей, які не забезпечені житлом або потребують його поліпшення у першочерговому порядку.

Позивач просив виселити відповідачів із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Стислий виклад заперечень відповідача

Представник відповідачів проти позову заперечував, зазначивши, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт звільнення ОСОБА_1 . Його переведено до іншого відомства у зв`язку з реорганізацією Департаменту розвідки, розвідувальних підрозділів регіональних органів СБУ у новостворений державний орган - Службу зовнішньої розвідки України, в якому він проходить військову службу до цього часу.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2018 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що наслідком настання юридичного факту, пов`язаного із звільненням ОСОБА_1 із СБУ є втрата ним права користування службовою квартирою АДРЕСА_2 , та є похідним для інших членів його сім`ї та трансформується у обов`язок щодо її звільнення.

У власності ОСОБА_1 знаходиться житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 75, 7 кв. м, житловою - 28, 8 кв. м. Отже, наявні достатні підстави вважати, що ОСОБА_1 та члени його родини, у тому числі неповнолітній ОСОБА_4 , 2002 року народження, забезпечені житлом. Також у власності ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ) знаходиться 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 , а неповнолітній ОСОБА_5 в силу частини четвертої статті 29 ЦК України, також забезпечений житлом за місцем проживання своєї матері ОСОБА_6 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову УСБУ Вінницькій області відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що ОСОБА_1 змінив місце роботи у зв`язку із реорганізацією Департаменту розвідки, розвідувальних підрозділів регіональних органів СБУ в новий державний орган - Службу зовнішньої розвідки України, за новим місцем роботи іншим службовим житлом не забезпечений, а тому вимоги про виселення його та членів його сім`ї (неповнолітніх дітей) із службової квартири без надання іншого житла, є безпідставними й такими, що порушують право відповідачів на житло.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв`язку у лютому 2019 року до Верховного Суду, УСБУ у Вінницькій області просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що наказом СБУ від 13 жовтня 2004 року № 084 співробітника ОСОБА_8 звільнено з військової служби в СБУ та направлено для подальшого проходження служби у розпорядження начальника іншого військового формування (вул. Нагірна 24/, м. Київ). Службове житло Управління не може вважатися єдиним місцем його проживання, оскільки надавалося для тимчасового проживання на період проходження служби у місті Вінниці з 25 квітня 2001 року до 13 жовтня 2004 року. Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не врахував законодавчо визначений правовий статус службового житла, який виключає можливість передачі його у власність або постійне користування, а закріплює за державою в особі відповідних державних органів та установ можливість тимчасового забезпечення житлом її працівників виключно на період виконання трудових обов`язків (проходження військової служби) у певній місцевості та проміжок часу.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просив касаційну скаргу УСБУ у Вінницькій області відхилити, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Зазначає, що докази його звільнення з військової служби не надано. Його переведення до іншого відомства здійснено з не залежних від нього обставин в силу реорганізації Департаменту розвідки, розвідувальних підрозділів регіональних органів СБУ в новий державний орган - Службу зовнішньої розвідки України.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до довідки УСБУ у Вінницькій області від 25 липня 2016 року № 53/11/216-577, ОСОБА_1 з 26 червня 1995 року до 06 червня 1996 року проходив строкову військову службу в Збройних Силах України, з 25 квітня 2001 року до 13 жовтня 2004 року - військову службу на офіцерських посадах в СБУ.

Наказом СБУ від 13 жовтня 2004 року № 084 ОСОБА_1 зарахований у розпорядження керівника іншого відомства. Станом на 13 жовтня 2004 року календарна вислуга ОСОБА_1 складає: військова служба в ЗСУ - 0 років 11 місяців 10 днів; військова служба в СБУ - 3 роки 5 місяців 18 днів;

разом - 4 роки 4 місяці 28 днів.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 січня 2004 року № 80 «Про заселення 62-ох квартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 » ухвалено оформити право державної власності за державою в особі Верховної Ради України на квартири, у тому числі на квартиру АДРЕСА_2 . Цим рішенням квартиру АДРЕСА_2 визнано службовою для УСБУ у Вінницькій області.

Згідно зі Списком розподілу житлової площі УСБУ у Вінницькій області у будинку на АДРЕСА_1 , затвердженим начальником УСБУ у Вінницькій області 24 грудня 2003 року, який також є додатком № 2 до рішення виконкому міської ради від 13 січня 2004 року № 80, співробітнику ОСОБА_1 , а також членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 , 1972 року народження; сину ОСОБА_3 , 1994 року народження; сину ОСОБА_4 , 2002 року народження, надано у користування трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

19 січня 2004 року Виконавчим комітетом Вінницької міської ради ОСОБА_1 з сім`єю з 4-ох осіб видано ордер на службове жиле приміщення № 0046 на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішенням Вінницької міської ради від 25 грудня 2015 року № 71

«Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниця» АДРЕСА_2 перейменовано на АДРЕСА_2.

Відповідно до довідок УСБУ у Вінницькій області від 30 червня 2017 року № 53/19/52-1009 та Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 22 липня 2016 року № 20-00-003-21330, спірна квартира є службовим житлом УСБУ у Вінницькій області та розподілена на той час співробітнику УСБУ у Вінницькій області ОСОБА_1 .

Листом УСБУ у Вінницькій області від 31 травня 2016 року № 53/126/-52/886нт встановлено, що колишні співробітники СБУ, у тому числі ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надане їм житло є службовим і їм не належить, а також, усвідомлюючи особливості найму службового житла, умови проживання в ньому та поселення в займане приміщення інших осіб, 15 вересня 2005 року шляхом обману оформили право приватної власності на ці квартири, у тому числі на квартиру АДРЕСА_2 . Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 22 листопада 2012 року задоволено протести прокуратури м. Вінниці та скасовані рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15 вересня 2005 року «Про приватизацію державного житлового фонду м. Вінниці» щодо оформлення права приватної власності та безоплатної передачі у власність квартир, у тому числі ОСОБА_1 . У судовому порядку 03 липня 2013 року скасовано свідоцтва про право власності на житло, видані, зокрема, й ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою ТОВ «ЖЕО» від 22 грудня 2017 року, вих. № 10173, у спірній службовій квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Наказом СБУ від 13 жовтня 2004 року № 084 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в СБУ та зараховано в розпорядження керівника іншого відомства - Служби зовнішньої розвідки України.

Згідно з довідками МКП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 27 лютого 2018 року № 138суд/вих4, № 138суд/вих3, № 138суд/вих2, № 138суд/вих1, станом на 29 грудня 2012 року за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно не зареєстровано.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 лютого 2018 року № 114735960, від 21 лютого 2018 року № 114736362, від 21 лютого 2018 року № 114736646 за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно також не зареєстровано.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 лютого 2018 року № 114735960 у власності ОСОБА_1 знаходиться житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 75, 7 кв. м, житловою - 28, 8 кв. м.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 42, 43 рішення). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 44, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «б» пункту 148 та пункт 155).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За правилом статті 121 ЖК Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до статті 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 9 Закону України «Про Службу безпеки України» визначено, що систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.

Установивши, що ОСОБА_1 змінив місце роботи у зв`язку із реорганізацією Департаменту розвідки, розвідувальних підрозділів регіональних органів Служби безпеки України у новостворений державний орган - Службу зовнішньої розвідки України - шляхом зарахування до складу цієї Служби наказом СБУ, і будучи за новим місцем роботи не забезпеченим іншим службовим житлом, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї із службової квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житла,оскільки такі вимоги позивача порушують право відповідачів на житло.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установлених обставин та на підставі вимог закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Суд апеляційної інстанції правильно врахував, що УСБУ на доведення своїх позовних вимог не надало судам докази про те, що військовослужбовець ОСОБА_1 звільнений з військової служби, а не зарахований (переведений) в інше новостворене відомство.

Пунктом 5.19 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України від 06 листопада 2007 року № 792, передбачено, що співробітник, члени його сім`ї або інші особи, які проживають у службовому житловому приміщенні, можуть бути виселені без надання іншого службового житлового приміщення також у разі, якщо вони систематично руйнують або пошкоджують службове житлове приміщення, або використовують його не за призначенням (у тому числі шляхом передачі в оренду іншим громадянам чи організаціям), або створюють умови, які унеможливлюють проживання інших осіб в одній квартирі або будинку.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт використання відповідачами спірної квартири не за призначенням, а також факт їхнього непроживання у зазначеній квартирі без поважних причин, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З врахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про відповідність рішення суду апеляційної інстанції принципам справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї без надання іншого житла.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що лише припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції для виселення особи зі службового житла.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 продовжує нести військову службу, оскільки протилежного під час судового розгляду не доведено, вимоги позивача про виселення зі службової квартири навіть за умов, що Служба зовнішньої розвідки України є розвідувальним органом України, який функціонує як окремий державний орган, не належить до системи органів виконавчої влади та здійснює свою діяльність під загальним керівництвом Президента України та демократичним цивільним контролем відповідно до Закону України «Про розвідку», тобто є органом, що не входить до складу СБУ, є безпідставними, такими, що не переслідують легітимну мету та становлять непропорційне втручання у право на житло.

Верховний Суд у своїх висновках виходить з того, що реорганізація особи, якою надано відповідачу службове житло, не може бути окремою й самостійною підставою для втрати права на його зайняття відповідачем та членами його родини.

Верховний Суд враховує, що переважно доводи заявника стосуються зміни оцінки тих доказів, оцінку яких здійснено судами першої та апеляційної інстанцій. Проте доводи касаційної скарги, що полягають у переоцінці доказів, не підлягають врахуванню, оскільки згідно з положеннями статті 400 ЦПК України такі процесуальні дії не належать до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підсумовуючи, Верховний Суд констатує, що доводи касаційної скарги УСБУ у Вінницькій областіне спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права, що призвели до ухвалення у справі незаконного та необґрунтованого рішення.

Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко