КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 року м. Київ

Справа №372/3699/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/13600/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Руденко А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Зінченка О.М. 09 липня 2020 року, повний текст рішення складений 09 липня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 06 серпня 2000 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів, різні погляди на життя, сімейні цінності. Сім'я існує формально, а тому подальше спільне проживання є недоцільним та неможливим.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 06.08.2000 Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому зроблено, актовий запис №1327 розірвано.

Позивачу залишено шлюбне прізвище ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення прийнято з грубим порушенням норм процесуального матеріального права.

Вказує, що суд першої інстанції невірно встановив, що сторони не підтримують подружніх відносин та не проживають однією сім`єю, так як поданий позов носив формальний договірний характер, був заявлений про людське око з метою захисту неповнолітніх дітей від негативного впливу зовнішніх обставин,які мали місце протягом досить тривалого часу та були пов`язані із професійною діяльністю.

Посилається, що клопотання про надання часу для примирення судом першої інстанції було розглянуто заочно, як і всі інші клопотання, подані в межах даної справи, без участі сторін, що унеможливило їх об`єктивний, всебічний та неупереджений розгляд і призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення у справі.

Крім того, суд не взяв до уваги відсутність згоди на розірвання шлюбу, подальшу наявність почуттів та двох неповнолітніх дітей, фактичне подальше проживання однією сім`єю та спільне проведення вільного часу, а також, що у зареєстрованому шлюбі сторони перебували 20 років, а разом з громадянським шлюбом їхні фактичні шлюбні відносини складають 27 років.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за його відсутності

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

06 серпня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що зроблено запис за №1327 (а. с. 18).

В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5-6).

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, і в ході розгляду справи наполягала на його задоволенні.

Відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції заперечував проти позову, в заяві від 20 листопада 2019 року просив про надання строку на примирення (а.с. 40,41).

Ухвалою суду від 09 липня 2020 року вказане клопотання залишено без задоволення (а.с. 88,89).

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є подружжям, проте один із них наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач просив про надання строку на примирення тривалістю у 6 місяців. Проте, розгляд справи тривав більше ніж зазначений відповідачем період, і на час вирішення цього питання цей строк також вже збіг, але сторони не примирилися, позивач заперечує таку можливість, а тому доцільності в наданні сторонам строку на примирення не вбачається.

За змістом норм СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов'язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. А тому апеляційний суд не вбачає у цьому порушення прав відповідача.

Виходячи з засад сімейного законодавства, отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

У позовній заяві, письмових поясненнях та заяві про розгляд справи за відсутності позивача ОСОБА_2 зазначала, що спільне життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів, різні погляди на життя, сімейні цінності, їхня сім'я існує формально, подальше спільне проживання є недоцільним та неможливим, просила строк для примирення не надавати, а також зазначала, що за час розгляду позовної заяви про розірвання шлюбу відповідачем не було вчинено жодних дій, спрямованих на примирення, до того ж останнім вчинялося стосовно неї психологічне та фізичне насильство (а.с. 2-3, 56-58, 83-84).

Встановивши, що шлюб сторін носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також врахувавши відсутність майнового спору, наявність у сторін двох малолітніх дітей, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку пронеможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Щодо посилань апелянта на розгляд справи без участі сторін, то колегія суддів зазначає, що провадження в справі відкрито 06 листопада 2019 року, підготовче засідання було призначено на 20 січня 2020 року, яке за клопотанням ОСОБА_1 відкладено на 11 березня 2020 року, судовий розгляд призначено на 10 квітня 2020 року, розгляд справи було відкладено на 12 червня 2020 року, про що ОСОБА_1 повідомлено sms-повідомленням, у зв`язку з неявкою відповідача засідання було відкладено на 09 липня 2020 року, про що відповідача також було повідомлено sms-повідомленням (а.с. 27-28, 31, 34-35,37,46-47, 52, 65, 67, 69).

Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явився, суд першої інстанції розглянув справу, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, призначеного на 09.07.2020 року, то дане клопотання зареєстровано 09 липня 2020 року о 16:10 год, а згідно протоколу судового засідання від 09 липня 2020 року розгляд справи розпочато о 16:00 год та закінчено о 16:10 год (а.с. 85, 95-97) . Тобто воно надійшло до суду після закінчення розгляду справи, а тому не могло бути предметом розгляду. Але слід зазначити, що відповідач здійснюючи відправлення засобами електронної пошти мав можливість здійснити таке відправлення завчасно.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем витрати при зверненні з апеляційною скаргою компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 26 листопада 2020 року.