Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 621/704/17

провадження № 61-3948св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Центренерго»,

третя особа - директор Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» Бабенко Ігор Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Центренерго», третя особа - директор Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» Бабенко Ігор Анатолійович, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточнивши який просив визнати його звільнення з роботи з посади слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж 6 розряду цеху теплопостачання та підземних комунікацій Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - Зміївська ТЕС ПАТ «Центренерго»), що відбулося 09 березня 2017 року згідно з наказом № 114/к на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України, незаконним; поновити його на посаді; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дня звільнення до дня ухвалення рішення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 283, 04 грн.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що 07 жовтня 2016 року під час роботи у нього стався ішемічний інсульт, з 09 до 27 жовтня 2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні, з 28 жовтня 2016 року до січня 2017 року проходив амбулаторне лікування, з 04 до 13 січня 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні комунального закладу охорони здоров`я (далі - КЗОЗ) «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 01 лютого 2017 року йому первинно встановлена ІІІ група інвалідності з 01 лютого 2017 року до 01 лютого 2018 року та надано рекомендації із соціально-трудової реабілітації: протипоказана важка фізична праця, роботи на висоті, робота біля вогню, води, механізмів, які рухаються.

Після відпустки, 06 березня 2017 року, позивача до роботи не допущено. 07 березня 2017 року йому запропоновано переведення на іншу роботу на посаду слюсаря з обслуговування очисних споруд, які розташовані безпосередньо біля відкритого водоймища, що суперечить рекомендаціям МСЕК (робота біля води), у зв`язку з чим він від запропонованої роботи відмовився.

09 березня 2017 року рішенням профкому погоджено його звільнення і вручено копію наказу про звільнення.

Своє звільнення ОСОБА_1 уважає таким, що відбулося незаконно, оскільки відповідач не надав жодного письмового та документального обґрунтування наявності протипоказань для продовження роботи в існуючих до звільнення умовах праці, що суперечить наказу Міністерства охорони здоров`я України від 21 травня 2007 року № 246.

МСЕК визначила відсутність протипоказань за станом здоров`я продовжувати роботу слюсаря та відсутність загрози життю чи здоров`ю в разі продовження виконання роботи слюсаря. Іншого висновку на час звільнення не існувало.

Окрім того, інвалідність йому встановлена на один рік і 20 лютого 2018 року була знята, а відповідач пропонував йому переведення на іншу роботу без обмеження строку. ОСОБА_1 не було запропоновано всі вакантні посади, наявні на час звільнення, та не запропоновано переведення на вакансії спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів, які створені на підприємстві.

Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Зміївський районний суд Харківської області рішенням від 19 серпня 2019 року позов задовольнив частково. Визнав незаконним та скасував наказ директора Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» від 09 березня 2017 року № 114/к «Про припинення трудового договору (контракту)», яким ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж 6 розряду теплопостачання та підземних комунікацій у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, яке перешкоджає продовженню даної роботи, відповідно до пункту 2 статті 40 КЗпП України. Поновив ОСОБА_1 на посаді слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж 6 розряду цеху теплопостачання та підземних комунікацій Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго». Стягнув з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 серпня 2018 року до 19 серпня 2019 року в сумі 71 043,04 грн. В решті позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач прийняв рішення про звільнення позивача у зв`язку з невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі не на підставі документально підтвердженої неможливості продовжувати виконання ним роботи за умови, що така робота потребує певного стану здоров`я. Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. З індивідуальної програми реабілітації інваліда від 01 лютого 2017 року № 70/177 (МСЕК № 23) ОСОБА_1 вбачається, що пристосування та створення робочого місця з урахуванням безпеки та особливих потреб праці він не потребує. Висновку МСЕК про неможливість ОСОБА_1 за станом здоров`я виконувати роботу за професією саме слюсаря 6 розряду немає.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Харківський апеляційний суд постановою від 30 січня 2020 року рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 серпня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована дотриманням процедури звільнення позивача з роботи за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, тому висновки суду першої інстанції про незаконність наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 29 лютого 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 30 січня 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково скасував законне рішення районного суду.

До висновку про неможливість продовжувати роботу на посаді слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж 6 розряду цеху теплопостачання та підземних комунікацій Зміївської ТЕС відповідач дійшов за власним переконанням, такий висновок відповідача не ґрунтується на висновку експертизи професійної придатності, як це передбачено статтею 8 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю». Довідка МСЕК не містила рекомендацій щодо іншої роботи чи заборони йому продовження роботи на посаді, яку він займав до встановлення інвалідності.

Про можливість продовження праці свідчить і той факт, що після поновлення його на роботі на підставі рішення районного суду він, продовжуючи бути особою з інвалідністю, працював на посаді слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж 6 розряду цеху теплопостачання та підземних комунікацій Зміївської ТЕС без зауважень, добросовісно виконуючи свою роботу.

Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову, жодним чином не обґрунтував і те, що йому пропонували переведення на іншу роботу на постійній основі, а не на час встановлення інвалідності, що не відповідає правовій позиції Європейського суду з прав людини, згідно з якою суди мають наводити в своїх рішеннях мотивування кожного аргументу та доводу сторони.

Йому була встановлена інвалідність терміном на один рік, після чого інвалідність знята. На цей час він не є інвалідом, повністю працездатний. У нього не було повної або частково постійної втрати працездатності, а була тимчасова, строком на один рік, часткова втрата працездатності, що також свідчить про незаконність його звільнення.

Апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 725/1303/17 та від 20 грудня 2018 року у справі № 521/17982/16-ц.

10 квітня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «Центробленерго» на касаційну скаргу, який мотивований тим, що суд першої інстанції невідомо з яких підстав вирішив, що у довідці МСЕК повинно обов`язково бути зазначено, що ОСОБА_1 не може виконувати саме роботу слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж 6-го розряду цеху теплових та підземних комунікацій Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго», на якій він працював до хвороби.

МСЕК взагалі не зазначила у медичних документах жодної інформації стосовно роботи ОСОБА_1 , оскільки не знала та не могла знати про дійсні умови праці на робочому місці ОСОБА_1 , - це не входить до компетенції медичного закладу (МСЕК), а є виключною компетенцією роботодавця.

Законодавство не встановлює конкретний порядок або механізм встановлення невідповідності працівника виконуваній роботі за станом здоров`я, як не встановлює і те, скільки разів власник або уповноважений ним орган повинен пропонувати працівнику іншу (легшу) роботу, не містить вимоги пропонувати працівнику одночасно кілька місць роботи на його вибір. Висновок про це робить власник або уповноважений ним орган лише на підставі фактичних даних, якими були медичні документи та акти підприємства стосовно характеру та умов праці ОСОБА_1 .

Сам факт наявності у ОСОБА_1 інвалідності свідчить про стійкий розлад функцій його організму, зумовлений захворюванням, який призводить до обмеження життєдіяльності, пересування, орієнтації, трудової діяльності, а також до необхідності в соціальній допомозі і захисті. ОСОБА_1 згоди щодо тимчасового переведення або переведення без обмеження строку не надавав та своєї волі, яку він мав висловити у відповідній заяві, письмово не підтверджував.

Всі обставини справи були належним чином з`ясовані, досліджені та встановлені судом апеляційної інстанції, який за результатами розгляду цієї справи в апеляційному провадженні ухвалив законне, справедливе, обґрунтоване та мотивоване рішення, при цьому не порушив норм матеріального і процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Зміївського районного суду Харківської області.

03 квітня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 вересня 1991 року ОСОБА_1 прийнято на посаду слюсаря-ремонтника 4-го розряду виробничого енергетичного об`єднання «Харківенерго» у цех теплових і підземних комунікацій.

10 квітня 2006 року ОСОБА_1 переведений на посаду слюсаря з ремонту обладнання теплових мереж 6-го розряду у Зміївській ТЕС ПАТ «Центренерго».

07 жовтня 2016 року у ОСОБА_1 стався ішемічний інсульт у басейні лівої середньої мозкової артерії з правостороннім геміпарезом, елементами сенсо-моторной афазії. З 09 до 27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗОЗ «Слобожанська міська лікарня», з 28 жовтня 2016 року до січня 2017 року - на амбулаторному лікуванні, з 04 до 13 січня 2017 року - на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Висновком МСЕК від 01 лютого 2017 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності строком на один рік, до 01 лютого 2018 року, надано рекомендації із соціально-трудової та медичної реабілітації. Протипоказано важку фізичну працю, роботу на висоті, роботу біля вогню, води, механізмів, які рухаються.

На підставі висновку МСЕК адміністрація ПАТ «Центренерго» запропонувала ОСОБА_1 посаду слюсаря-ремонтника 2-го розряду (0,5 ставки) цеху теплопостачання та підземних комунікацій з нормальними умовами праці, від якої ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується його підписом від 13 лютого 2017 року.

Згідно із службовою запискою від 06 березня 2017 року № 30/69 начальник цеху теплопостачання та підземних комунікацій ПАТ «Центробленерго» звернуся до директора Зміївської ТЕС з проханням розглянути можливість переведення позивача на іншу роботу, яка йому не протипоказана за станом здоров`я.

Станом на 07 березня 2017 року у ПАТ «Центренерго» були наявні 84 вакантні посади. На виконання Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України» відповідно до наказу від 25 жовтня 2012 року № 490 на Зміївській ТЕС ПАТ «Центренерго» створено 37 спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів (лист директора Зміївської ТЕС від 10 травня 2017 року № 25/679-2920).

Згідно з актом від 07 березня 2017 року ОСОБА_1 були запропоновані вакантні станом на 07 березня 2017 року посади, проте від ознайомлення з ними він відмовився без обґрунтування такої відмови.

Згідно з витягом з протоколу засідання профспілкового комітету від 09 березня

2017 року № 63 розгляд подання Зміївської ТЕС від 07 березня 2017 року про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 розглядалося у його присутності, за результатами розгляду прийнято рішення про погодження звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Наказом директора Зміївської ТЕС ПАТ «Центренрго» від 09 березня 2017 року № 114/к ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря 6-го розряду з ремонту устаткування теплових мереж цеху теплопостачання та підземних комунікацій на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Невідповідність працівника посаді, яку він займає, або виконуваній роботі може виявлятися у стані здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи. Про невідповідність працівника може свідчити висновок МСЕК, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована робота інша, ніж він виконує.

При розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, яке допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі статтею 4 Конвенціі Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція), трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Тобто, МСЕК вирішує питання встановлення інвалідності за наявності стійкого порушення функцій організму, стійкої втрати працездатності (встановлює відсотки), профзахворювання. Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції не врахував, що висновку МСЕК про неможливість ОСОБА_1 за станом здоров`я виконувати роботу, яку він виконує, немає, та помилково вважав власні висновки такими, що відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 203/4521/15-ц, не звернувши уваги на те, що у справі, яка була предметом касаційного перегляду, МСЕК надав перелік робіт, які може виконувати позивач і визначив умови та характер праці за якими він може працювати.

Отже, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції виконав усі вимоги цивільного судочинства та дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому ОСОБА_1 необхідно поновити на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Висновки суду першої інстанції відповідають правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постановах від 08 серпня 2018 року у справі № 725/1303/17 та від 20 грудня 2018 року у справі № 521/17982/16-ц.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з аргументами касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного

Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Апеляційний суд не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин, здійснив переоцінку доказів, не вказавши, які норми права при їх оцінці порушив суд першої інстанції.

Доводи відповідача у відзиві на касаційну скаргу висновки суду першої інстанції не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК Українинеобхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного суду від 30 січня 2020 року скасувати, рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 серпня 2019 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун