ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

справа № 645/1836/18

провадження № 22-ц/818/4056/20

30 листопада 2020 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мідас Оіл», Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мерген», приватний виконавець Ярмоленко Олександр Валентинович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 травня 2020 року в складі судді Шарка О.П.,

в с т а н о в и в:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що з 10 вересня 2003 року вони з відповідачем фактично проживали однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали єдиний бюджет. З 24 вересня 2004 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 .

Під час спільного проживання вони придбали рухоме і нерухоме майно, яке було зареєстровано на відповідача, а саме: квартиру АДРЕСА_2 ; гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 ; автомобілі «Jeep Cherokee», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Ореl Astra», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; земельні ділянки № НОМЕР_4 (кадастровий номер :05:003:0291), № НОМЕР_5 (кадастровий номер :05:003:0710) площами 0,0600 га, що розташовані в Садівничому товаристві «ТИШИНА» на території Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області.

Посилаючись на те, що вони з відповідачем не дійшли згоди про порядок поділу вказаного майна, ОСОБА_1 просила: встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 10 вересня 2003 року по 24 вересня 2004 року, з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей поділити майно та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; земельні ділянки № НОМЕР_4 (кадастровий номер :05:003:0291), № НОМЕР_5 (кадастровий номер :05:003:0710) площами 0,0600 га, що розташовані в Садівничому товаристві «ТИШИНА» на території Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області; автомобіль «Ореl Astra», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; за ОСОБА_2 визнати право власності на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 та автомобіль «Jeep Cherokee», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому визнав позов в повному обсязі.

Відзив, з урахуванням доповнень, мотивовано тим, що вказане позивачем майно є об`єктом спільної сумісної власності, тому підлягає поділу муж ними. Зазначає, що він мав фінансові зобов`язання перед ТОВ «Мідас Оіл», які були порушені останнім.

Ухвалами Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 липня 2018 року, від 08 жовтня 2019 року та від 18 жовтня 2018 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучені Товариство з обмеженою відповідальністю «Мідас Оіл» (далі ТОВ «Мідал Оіл»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Мерген» (далі ТОВ «Мерген»), приватний виконавець Ярмоленко Олександр Валентинович та Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області (далі Міжрайонний ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова ГТУЮ в Харківській області).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 травня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Залишаючи без задоволення позов в частині поділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) та від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), згідно з якими поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Залишаючи без задоволення позов в частині встановлення факту спільного проживання подружжя, суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-102цс15, та виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження участі у набутті спірного майна. Самі по собі факти придбання майна та спільного проживання у певний період без реєстрації шлюбу без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні майна не можуть бути підставою для визнання права власності на спірне майно.

01 липня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга, з урахуванням доповнень, мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «Мерген» та приватного виконавця Ярмоленко О.В., оскільки рішення у даній справі не впливає на їх права, інтереси чи обов`язки. Зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував обставин спільного сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, набуття спірного майна в період їх спільного проживання та не звернув уваги на те, що на момент реєстрації шлюбу вона вже була вагітна від ОСОБА_2 , отже між ними існували усталені відносини, що притаманні подружжю. Вказує, що висновки суду про те, що самі по собі факти придбання майна та спільного проживання у певний період без реєстрації шлюбу без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні майна не можуть бути підставою для визнання права власності на спірне майно, не стосуються обставин цієї справи, оскільки вона просила визнати за собою, зокрема право власності на спірну квартиру, яка була придбана після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . Вважає, що посилання на вказані правові позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) та від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), є безпідставним, оскільки ці постанови стосуються інших обставин справи, які не є тотожними обставинам цієї справи.

17 серпня 2020 року Тоцька Катерина Миколаївна представник ТОВ «Мідас Оіл» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 , Міжрайонний ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова ГТУЮ в Харківській області, ТОВ «Мерген», приватний виконавець Ярмоленко О.В. рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 24 вересня 2004 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а. с. 9 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 .

Під час спільного проживання сторони придбали рухоме і нерухоме майно, яке було зареєстровано на відповідача, а саме: квартиру АДРЕСА_2 ; гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 ; автомобілі «Jeep Cherokee», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Ореl Astra», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; земельні ділянки № НОМЕР_4 (кадастровий номер :05:003:0291), № НОМЕР_5 (кадастровий номер :05:003:0710) площами 0,0600 га, що розташовані в Садівничому товаристві «ТИШИНА» на території Рубіжненської сільської ради Вовчанського району Харківської області (а. с. 10-14, 16, 17, 191 т. 1).

Постановою головного державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків ГТУЮ у Харківській області Сокуренко І.О. накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , у тому числі на спірні квартиру, автомобілі та гараж.

Арешт на все майно боржника ОСОБА_2 був накладений у виконавчому провадженні № 55900776 у зв`язку із знаходженням на виконанні наказу № 922/4237/17, виданого 20 лютого 2018 року Господарським судом Харківській області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Мідас Оіл» боргу в сумі 1 248 450 грн (а. с. 44, 58 т. 1).

На час розгляду справи судом першої інстанції виконавчий лист перебував на виконанні Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків ГТУЮ у Харківській області.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 липня 2018 року накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме: на квартиру АДРЕСА_2 ; на автомобілі «Jeep Cherokee», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Ореl Astra», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 (а. с. 166-169 т. 3).

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі СК України) цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

ЦПК України 1963 року з відповідними змінами не містить норм про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Цей порядок визначений у пункті 5 частини першої статті 315 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій).

Отже, факт саме проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений ЦК України 2004 року. КпШС України, який діяв до 2004 року, таких положень не передбачав. Тому такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Однак належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 01 січня 2004 року по 24 вересня 2004 року матеріали справи не містять. При цьому в позовній заяві не зазначено, з якою метою позивачка просить встановити цей факт.

Що стосується вимог про поділ майна подружжя, то слід зазначити таке.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають біти добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Саме така правова позиція міститься в постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 310/4679/18 (провадження № 61-14940св19), у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 220 року у справі № 646/13541/15 (провадження № 61-25213св18), у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 753/5957/18 (провадження № 61-10551св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Оскільки на момент звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя на виконанні Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків ГТУЮ у Харківській області перебував виконавчий лист, виданий 20 лютого 2018 року Господарським судом Харківській області на підставі наказу № 922/4237/17 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Мідас Оіл» боргу в сумі 1 248 450 грн, постановою головного державного виконавця Міжрайонного ВДВС поІндустріальному та Немишлянському районах міста Харків ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_5 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , у тому числі на спірні квартиру, автомобілі та гараж, з урахуванням того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачем компенсації за частку у спільному майні, а також подальших дій учасників справи, направлених на відчуження спірного майна, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про поділ майна подружжя є правильним.

При цьому між подружжям відсутній спір з цього приводу, що підтвердили в суді апеляційної інстанції представники сторін.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «Мерген» та приватного виконавця Ярмоленко О.В., не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в розумінні статті 376 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина