У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 361/201/20

провадження № 61-14179 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження - державний виконавець Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області Шкред Ірина Юріївна, заінтересована особа (стягував) - ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця щодо зобов`язання вчинити дії в частині зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження,

В с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити дії в частині зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Київській області перебувало виконавче провадження № 40037052, щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-1354, виданого Броварським міськрайонним судом Київської області 26 вересня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 583 893,02 грн. Відповідно до постанови про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 40037052, виданої 22 травня 2014 року, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику, в межах суми звернення стягнення: 583 893,02 грн та заборонено здійснювати відчуження вказаної квартири в межах суми боргу. Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 40037052 виданої 08 червня 2015 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення 583 893,02 грн. та заборонено здійснювати відчуження всього рухомого та нерухомого майна в межах суми боргу. Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, серія та номер 40037052, виданої 06 квітня 2016 року, виконавчий лист № 2-1354 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 583 893,02 грн. повернуто стягувачу та додатково роз`яснено, що цей виконавчий документ може бути повторно пред`явлено для виконання в строк до 06 квітня 2017 року. Даний виконавчий документ повторно до виконання пред`явлено не було, а тому заявник посилається на те, що стягувачем ОСОБА_2 пропущено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, останній до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання не звертався, а тому у випадку такого звернення, підстави для початку примусового виконання вказаного рішення відсутні. Заявник у своїй скарзі вказував, що постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 06 квітня 2016 року, винесена у виконавчому провадженні № 40037052, не містить відомостей щодо зняття арешту з майна (коштів) боржника, надсилання органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, вчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження такого майна, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та порушує права боржника. У зв`язку із цим він звертався із заявою до Броварського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області про скасування заходів примусового виконання рішення суду, але отримав відповідь, що підстави для зняття арешту відсутні. Не погодившись із прийнятим рішенням та наданою відповіддю ОСОБА_1 був вимушений звернутись до суду із даною скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року залишено без змін.

24 вересня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, і ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки незняття арешту на майно боржника є порушенням його прав та законодавства України, а тому слід задовольнити подану ним скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 28 вересня 2020 року, для розгляду справи визначено колегію суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.

Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги до 30 жовтня 2020 року, який не міг перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали.

На виконання вимог указаної вище ухвали, у встановлений суддею строк, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , надіслав матеріали на усунення недоліків.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження ухвал судів першої та апеляційної інстанцій, визначених в пунктах 2, 3 частини першої цієї статті ЦПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Постановляючи ухвалу від 04 травня 2020 року про відмову у задоволенні скарги суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції в постанові від 26 серпня 2020 року, виходив із того, що постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні були винесено у зв`язку з відсутністю майна у боржника, але відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», як на час прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 06 квітня 2016 року, так і на день звернення із даною скаргою до суду, не передбачено право державного виконавця на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, та відповідно стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке фактично не виконано.

Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленими судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Статтею 447 ЦПК України визначено право сторони виконавчого провадження на звернення до суду із скаргою, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, порушено їх права та свободи.

Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, на виконанні у Броварському міськрайонному ВДВС ГТУЮ у Київській області перебувало виконавче провадження № 40037052, щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-1354, виданого Броварським міськрайонним судом Київської області 26 вересня 2013 року, який надійшов 03 жовтня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 583 893,02 грн.

Відповідно до постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 травня 2014 року накладено арешт на належну боржнику квартиру АДРЕСА_1 , у межах суми звернення стягнення 583 893,02 грн та заборонено здійснювати відчуження даної квартири в межах суми боргу. Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08 червня 2015 року, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , у межах суми стягнення 583 893,02 грн та заборонено здійснювати відчуження всього рухомого та нерухомого майна, яке належить боржнику в межах суми боргу. Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 березня 2016 року, накладено арешт на кошти, що містяться на рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» що належить боржнику ОСОБА_1 , у межах суми стягнення.

06 квітня 2016 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документа, згідно якої виконавчий лист № 2-1354 виданий 26 вересня 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 583 893,02 грн повернуто стягувачеві. Роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 06 квітня 2017 року.

Згідно із пунктом 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент прийняття постанови про арешт майна боржника) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (частина перша статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент прийняття постанови про арешт майна боржника).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент прийняття постанови про повернення виконавчого документа - 06 квітня 2016 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє права на його повторне пред`явлення у строки, визначені статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент прийняття постанови про повернення виконавчого документа).

Разом із цим, правові підстави закінчення виконавчого провадження визначались статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом 06 квітня 2016 року). При цьому закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 вказаного Закону виключало можливість розпочати його знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на 06 квітня 2016 року) визначено наступні форми завершення виконавчого провадження: 1) закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; 2) повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; 3) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі ), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на 06 квітня 2016 року)було передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент звернення до суду із скаргою) визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Отже, судами в оскаржуваних рішеннях обгрунтовано встановлено, що виконавче провадження № 40037052 завершене 06 квітня 2016 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній станом на 06 квітня 2016) шляхом повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. При цьому стягувач мав право у визначені законодавством строки повторно пред`явити виконавчий лист до виконання.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вказаний механізм стосується лише тих випадків, коли відбувається повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, як це зазначено у частині першій статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент звернення до суду із скаргою) та в частині першій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент прийняття постанови про повернення виконавчого документа).

Таким чином, при розгляді даної справи, судами правомірно та обґрунтовано встановлено відсутність в оскаржуваній бездіяльності державного виконавця порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У зв`язку із вищезазначеним, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року.

Зазначені у касаційній скарзі інші аргументи, Верховний Суд також вважає необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями заявника, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами в оскаржуваних рішеннях.

Із змісту касаційної скарги, вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року.

У відповідності до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частинами четвертою-шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження - державний виконавець Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області Шкред Ірина Юріївна, заінтересована особа (стягував) - ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця щодо зобов`язання вчинити дії в частині зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов