Дата документу 01.12.2020 Справа № 335/2413/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2546/20 Головуючий у 1-й інстанції: Добрєв М.В.
Є.У.№ 335/2413/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, треті особи Дніпровський відділ державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Запорізька міська прокуратура №2 про звільнення майна з-під арешту,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту, вказавши, що вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2004 її сина ОСОБА_2 було засуджено за ч.2 ст.308, ч.2 ст.309, 70, 71 КК України до 4-х років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, яке особисто належить засудженому.

Державним виконавцем ВДВС Ленінського РУЮ м.Запоріжжя постановою від 20.05.2005 накладено арешт та оголошено заборону відчуження майна, що належало ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 на підставі виконавчого листа № 1/710, виданого 29.11.2004 Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя про конфіскацію в дохід держави 1/2 частини майна засудженого.

31 березня 2019 року ОСОБА_2 . Позивач є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті сина, у встановлений законом строк прийняла спадщину, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 .

Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначене майно вона не може, оскільки за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (витяг № 183437084 від 03.10.2019) Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 28.05.2005 за № 2021644 на підставі постанови АМ № 161822 від 20.05.2005 ВДВС Ленінського району м.Запоріжжя на квартиру було накладено арешт за реєстраційним номером 2021644.

За базою даних Дніпровського ВДВС з 2006 по 2019 виконавчі документи, де боржником є ОСОБА_2 відсутні, строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки.

Наявність арешту обмежує права позивачки щодо отримання свідоцтва про право власності на це майно.

Арешт на майно накладався на виконання вироку у кримінальній справі, яка розглядалася судом в порядку КПК України в редакції 1960 року.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд скасувати заходи забезпечення конфіскації майна та скасувати арешт, вжитий Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови АМ № 161822 від 20.02.2005 ВДВС Ленінського району, вик. ОСОБА_3 , якою було накладено арешт на майно ОСОБА_2 а саме: квартиру АДРЕСА_1 , та зняти заборону відчуження вищевказаного майна, виключивши із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28.05.2005 за № 2021644 реєстратором Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою постанови АМ № 161822, 20.05.2005, ВДВС Ленінського району, вик. ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань у порядку, передбаченому ст.ст.174, 539 КПК України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Оскільки по справі не доведено ані правових, ані фактичних підстав для зняття арешту зі спірного майна, існує необхідність відмовити у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для зняття арешту з майна в порядку ЦПК.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення скасуванню із закриттям провадження у справі з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законами умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Встановлено, що вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2004 ОСОБА_2 було засуджено за ч.2 ст.308, ч.2 ст.309, 70, 71 КК України до 4-х років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини майна, яке особисто належить засудженому.

На підставі виконавчого листа № 1/710 виданого 29.11.2004 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про конфіскацію в дохід держави Ѕ частини майна, яке належить ОСОБА_2 , державним виконавцем ВДВС Ленінського РУЮ м.Запоріжжя постановою від 20.05.2005 накладено арешт та оголошено заборону відчуження майна, що належало засудженому, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, спадкоємцем першої черги є його мати ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори. До складу спадщини входить квартира АДРЕСА_1 .

Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначене майно позивач не може, оскільки при перевірці документів нотаріусом за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (витяг № 183437084 від 03.10.2019 року) встановлено, що Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 28.05.2005 року № 2021644 на підставі постанови АМ № 161822 від 20.05.2005 року ВДВС Ленінського району м.Запоріжжя було накладено арешт за реєстраційним номером 2021644 на квартиру АДРЕСА_1 .

Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України (далі - КВК України).

Згідно з частиною другою статті 52 Кримінального кодексу України (далі - КК України) додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина перша статті 59 КК України).

Статтею 48 КВК України передбачено, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України).

Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині конфіскації майна, був Закон № 606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною другою статті 40-1 Закону № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункти 2-6 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 у березні 2020 року звернувся до суду з цивільним позовом про скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку суду про конфіскацію майна, як додаткового покарання,оскільки на даний час виконавче провадження відсутнє.

На час звернення з позовом та розгляду справи порядок судового оскарження урегульовано Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), відповідно до частини першої статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Тому необхідно розрізняти випадки звернення до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (рішень, ухвал, постанов судів різних юрисдикцій) та в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні рішень інших органів (постанов, наказів, ухвал та інших документів), які є виконавчими документами і підлягають примусовому виконанню відповідно до статті 3 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до частин першої, другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи, що виконавчий лист був виданий на виконання вироку в частині конфіскації майна, а не на виконання судового рішення у цивільній справі, тому позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання.

Статтею 537 КПК України 2012 року (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) урегульовані питання, які вирішуються під час виконання вироків. Положеннями статті 539 КПК України 2012 року визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеними нормами закону не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про конфіскацію майна як вид покарання. Відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами ЦПК України.

Крім того, положеннями КПК України 2012 року (розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні.

Тобто суд дійшов помилкового висновку про те, що питання про зняття арешту може бути вирішене в порядку виконання вироку суду за правилами КПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З огляду на те, що у ВДВС Ленінського РУЮ на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа від 29 листопада 2004 року № 1-710, виданого на виконання вироку в частині конфіскації майна засудженого ОСОБА_2 , відтак ОСОБА_1 як спадкоємець померлого боржника на підставі положень статті 287 КАС України має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси.

Аналогічний правовий висновок щодо юрисдикції аналогічного спору викладено у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №383/493/18 у постанові від 19 червня 2019 року.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. За положенням вказаної норми права суд апеляційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві (заявникові) про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

За змістом ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст.255 цього Кодексу.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі п.1 ч.1 ст. 255, ст.377 ЦПК України підлягає скасуванню із закриттям провадженням у справі.

Керуючись ст. ст. 374, 255 ч.1п.1, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2020 року по цій справіскасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що її спір віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснити ОСОБА_1 про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанов складено 02 грудня 2020 рок.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська