Справа № 357/7006/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Вангородській О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення режиму окремого проживання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з даним позовом 21.07.2020 року обґрунтовуючи тим, що вона 12.07.2019 року уклала шлюб з ОСОБА_2 . Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя з відповідачем не склалось з самого початку. У неї з відповідачем зовсім протилежні погляди на подружнє життя та обов`язки. Відповідач постійно їй зраджував, вчиняв скандали. Життя з відповідачем стало нестерпним, тому вона ще до народження дитини в грудні 2019 року пішла від відповідача та стала проживати зі своєю матір`ю ОСОБА_4 . До даного часу вони проживають окремо. Оскільки дитині не виповнилось одного року, тому вона не може подати до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Відповідач на даний час не підтримує ні духовно, ні матеріально її з дитиною. Будь-які особисті, немайнові права та обов`язки подружжя, обов`язки по утриманню дитини, її матері до 3-х річного віку не виконує. Фактично шлюбні відносини припинені. Відповідач постійно змінює свої погляди щодо спільного чи окремого проживання з нею, то він погоджується припинити сімейні відносини, то наполягає на примиренні. Відповідач навідується за її місцем проживання, постійно вчиняє скандали, порушує громадський порядок. Так, 11 січня 2020 року відповідач вчинив сварку з її матір`ю, ОСОБА_4 , наніс останній тілесні ушкодження у вигляді забиття шиї та голови. За вказаним фактом ОСОБА_4 зверталась до Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області із заявою вжити профілактичних заходів щодо ОСОБА_2 . Встановлення режиму окремого проживання їй необхідно для пред`явлення такого рішення суду представникам поліції при вчиненні неправомірних дій відповідача по відношенню до неї, для з`ясування статусу сторін в подружньому житті та при вирішенні конфліктів з відповідачем, щодо обов`язків кожного під час шлюбу, аби захистити себе від морального тиску з боку відповідача та кредитних зобов`язань, що можуть виникнути в період до розірвання шлюбу у відповідача. Тому просила встановити між нею та відповідачем режим окремого проживання строком до 01.03.2021 року.

Ухвалою суду від 03.09.2020 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач - ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та просила вимоги задовольнити в повному обсязі та пояснила, що в період перебування у шлюбі з відповідачем вони то сходилися то розходилися, вона у зв`язку з напруженим станом у сім`ї перебувала у лікарні, переїхала до батьків жити. Відповідач щодо неї та дитини неправомірних дій не вчиняв, лише одного разу вчинив сварку з її матір`ю, тому викликали поліцію. Даним позовом вирішила перестрахувати себе від дій відповідача пов`язаних з кредитними зобов`язаннями. Після того, як дитині виповниться один рік планує подавати позов про розірвання шлюбу з відповідачем.

Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, 09.11.2020 року подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він не погоджується з викладеними обставинами у позовній заяві. 12.07.2019 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 . Від спільного життя мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони з позивачем добровільно дійшли згоди, що тимчасово, поки маленький син і позивачу потрібна допомога матері, вона з дитиною буде проживати зі своєю матір`ю. Найти спільної мови з матір`ю позивача він не зміг, тому вимушений проживати окремо від сім`ї. Просив відмовити ОСОБА_1 в позові до нього, про встановлення режиму окремого проживання.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 12.07.2019 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що в книзі реєстрації складено відповідний актовий запис №753. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 присвоєно прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 12.07.2019 року (а.с.8).

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.7), ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 .

Згідно довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради №15.2-03 3434 від 19.06.2020 року (а.с.6) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 31.03.2015 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно до відомостей адресно - довідкового підрозділу ( а.с. 17), ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 24 СК України закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як слідує з положень статті 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно.

Позивач в позові посилається на те, що встановлення режиму окремого проживання їй необхідно для пред`явлення такого рішення суду представникам поліції при вчиненні неправомірних дій відповідача по відношенню до неї.

Згідно статті 120 СК України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Відповідно до ч. 2ст. 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119,120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

На підтвердження обставин справи позивачем надано докази ( а.с. 5-10).

Так, 15.01.2020 року ОСОБА_4 звернулася із заявою до начальника Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області полковника поліції Ждана С. (а.с.9), згідно якої просила провести профілактичну бесіду з ОСОБА_2 , який 12.01.2020 року за адресою АДРЕСА_1 на грунті раптових неприязних відносин душив її за шию. Від проходження СМЕ вона відмовилась.

З Висновку про результати звернення ОСОБА_4 від 27.01.2020 року (а.с.5), вбачається, що перевірку матеріалів по повідомленню ОСОБА_4 закінчено, з громадянином ОСОБА_2 , проведено профілактичну бесіду з приводу недопущення ним будь-яких протиправних дій. В ході перевірки даного матеріалу було опитано громадянку ОСОБА_4 , яка повідомила, що 12.01.2020 року близько 17:00 години, вона перебувала за місцем свого проживання. В цей час в неї виник конфлікт із зятем з приводу виховання дитини. Під час конфлікту громадянин ОСОБА_2 вчинив сварку під час якої погрожував фізичною розправою. Опитаний ОСОБА_2 повідомив, що дійсно 12.01.2020 року близько 17:00 години, в нього виникла словесна перепалка з громадянкою ОСОБА_4 , оскільки остання докоряла його у неправильному вихованні його дитини. Жодної сварки чи погроз фізичної розправою громадянин ОСОБА_2 відносно своєї тещі ОСОБА_4 не вчиняв.

З довідки Травматологічного пункту Білоцерківської міської лікарні №2 від 16.01.2020 року (а.с.10) вбачається, що ОСОБА_4 1970 року народження, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 12.01.2020 року отримала травму забиття м`яких тканин шиї та голови.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом у їх переконливості, відноситься до основної засади судочинства відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України.

За ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини справи, а рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, які понесла позивач, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.3, 7, 21, 24,56,112,119, 120 СК України, ст. 4, 12, 76 - 81, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: невідомий, місце проживання: АДРЕСА_2 ), про встановлення режиму окремого проживання, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02.12.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко