РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Кремінна

Справа № 414/332/20

Провадження № 2/414/174/2020

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів, посилаючись на наступні обставини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.1982 по 26.06.2018, від якого вони мають повнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час їх перебування у шлюбі та проживання однією сім`єю, а саме 04.07.2012 відповідач передала ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 60000 грн (що на той час було еквівалентно 7500 доларів США) у вигляді завдатку за продаж літнього майданчика, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана сума грошей була спільною сумісною власністю подружжя і передачу завдатку ОСОБА_3 узгодила з позивачем. Цього ж дня ОСОБА_5 надав колишній дружині позивача власноруч складену розписку на підтвердження отримання ним грошових коштів.

Оскільки своє право власності на літній майданчик ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_7 не зареєстрували, 08.04.2019 відповідач надіслала ОСОБА_5 письмову вимогу про необхідність повернення у десятиденний термін з моменту отримання цієї вимоги грошових коштів, еквівалентних 7500 доларів США, у зв`язку з невиконанням ним взятих на себе зобов`язань щодо введення в експлуатацію та реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості.

У результаті перемовин ОСОБА_3 погодилася на пропозицію ОСОБА_5 про повернення їй грошових коштів у розмірі 5000 доларів США замість 7500 доларів США, і на виконання цих домовленостей 19.08.2019 ОСОБА_5 передав відповідачу 5000 доларів США.

У свою чергу, колишня дружина позивача 19.08.2019 власноруч склала письмову розписку про те, що вона повернула ОСОБА_5 зазначений літній майданчик та документи на нього, а саме: технічний паспорт, будівельний паспорт, акт введення в експлуатацію, рішення виконавчого комітету № 10 та № 129. У наданій розписці ОСОБА_3 також вказала, що претензій до ОСОБА_5 не має, а фінансова заборгованість відсутня.

Позивач вважає, що колишня дружина повинна була надати йому 1/2 частку грошових коштів, які вона отримала від ОСОБА_5 , тобто 2500 доларів США, що на даний час еквівалентно 61642,50 грн за курсом НБУ.

Проте до цього часу ОСОБА_3 необґрунтовано відмовляється повернути належну позивачу частку грошових коштів, отриманих нею від ОСОБА_5 , незважаючи на численні вимоги ОСОБА_1 про повернення цих грошей.

Таким чином, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у розмірі 2500 доларів США, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн та судовий збір у розмірі 2102 грн.

Представник відповідача Риндін Д.І. надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та послався на наступні обставини. Так, дійсно 04.07.2012 відповідач сплатила ОСОБА_5 60000 грн у якості завдатку за майбутній продаж літнього майданчика, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки на той момент об`єкт нерухомості не був введений в експлуатацію, його продаж (документальне оформлення) мав відбутися одразу після його реєстрації у встановленому законом порядку. Зазначеним літнім майданчиком відповідач (а відтак і позивач як член її сім`ї) користувалися з моменту передачі завдатку, тобто з 04.07.2012. Відповідач чекала, доки ОСОБА_5 зареєструє право власності на майданчик. Однак зрозумівши, що право власності ОСОБА_5 не зареєстрував і робити це не збирається, 08.04.2019 ОСОБА_3 надіслала на його адресу лист-вимогу про повернення сплачених нею за даний об`єкт грошових коштів. Проте грошові кошти ОСОБА_5 так і не були повернуті. Не бажаючи вступати у судову тяганину, розуміючи необхідність понесення матеріальних витрат та безперспективність такого судового спору, а також беручи до уваги, що у період з 2012 по 2019 роки відповідач та члени її родини фактично користувалися даним літнім майданчиком, та не маючи бажання більше користуватися незареєстрованим об`єктом, відповідач вирішила повернути цей об`єкт ОСОБА_5 19.08.2019 вона повернула ОСОБА_5 вказаний літній майданчик, а також документи, що були нею отримані від нього разом із вказаним об`єктом нерухомості, про що надала йому відповідну розписку, в якій вказала, крім іншого, що будь-яких претензій (у тому числі фінансових) до нього не має. При цьому зазначених позивачем грошових коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_5 не отримувала та отримувати не збиралася, і будь-яких доказів на підтвердження цього позивачем суду не надано. Крім того, ОСОБА_1 жодного разу не звертався до відповідача з вимогою про повернення цих грошових коштів і відповідних доказів не надав. Також представник у відзиві звернув увагу суду на ту обставину, що на підтвердження розміру сплачених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до позову додається лише розписка адвоката, яка не є належним документом та не може підтверджувати наявність та розмір таких витрат (а.с. 28-30).

11.06.2020 судом було задоволене клопотання представника позивача ОСОБА_2 про визнання явки відповідача ОСОБА_3 у судове засідання обов`язковою для надання нею особистих пояснень у судовому засіданні та про виклик до суду для допиту в якості свідка ОСОБА_5 (а.с. 46).

21.09.2020 за ініціативою суду ОСОБА_5 був залучений до участі у розгляді справи заінтересованою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с. 88-89).

18.11.2020 за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 була допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_3 , а 02.12.2020 за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 в якості свідка був допитаний також позивач ОСОБА_1 (з урахуванням наданої сторонами згоди на свій допит).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі та на їх обґрунтування надали пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позовній заяві. Крім того, допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив суду, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.1982, від якого мають доньку. У 2004-2005 роках вони з дружиною придбали кафе-бар та перукарню. Протягом року після цього ОСОБА_1 не працював, оскільки постійно займався ремонтом придбаних приміщень, в який були вкладені значні кошти, зароблені подружжям за час сумісного життя та ведення спільного господарства. Приблизно у 2008 році кафе-бар та перукарня почали працювати. Оскільки вони не мали літнього майданчика, кафе працювало лише у зимовий час, тому вони мали невеликий дохід від нього. З огляду на це вони вирішили придбати літній майданчик. Із цього приводу позивач вів перемовини із ОСОБА_5 , оскільки останній на той час здійснював підприємницьку діяльність в іншій галузі та мав літній майданчик, який був йому непотрібен, і врешті-решт вони домовилися. У 2012 році у ОСОБА_1 , який працював керівником підприємства, що зібрало гарний врожай, з`явилися гроші для придбання цього літнього майданчика. Четвертого липня дорогою з роботи позивач забрав ОСОБА_3 , вони взяли гроші, накопичені подружжям за час шлюбу, і разом поїхали на вказаний літній майданчик, де у присутності їх спільного знайомого ОСОБА_10 передали ОСОБА_5 грошові кошти за придбання літнього майданчика з документацією у розмірі 60000 грн, у той час як повна узгоджена вартість склала 80000 грн (що на той час було еквівалентно 10000 доларів США). Інші 20000 грн ОСОБА_1 з дружиною домовились зі ОСОБА_5 віддати останньому пізніше, а саме після оформлення ним та передання їм документів на цей літній майданчик. Після цього вони почали здійснювати підприємнцьку діяльність на цьому літньому майданчику, співпрацюючи з іншими приватними підприємцями. Матеріально-технічними та фінансовими питаннями їх підприємницької діяльності займався ОСОБА_1 , оскільки у ОСОБА_3 не вистачало на це часу. Після розлучення сторін 26.06.2018 ОСОБА_3 , яка працювала у Російській Федерації, почала оформлювати громадянство цієї країни, яке вона отримала наприкінці грудня цього ж року. У березні 2019 року, коли ОСОБА_3 приїхала з Росії, вони з позивачем спілкувалися по телефону та планували мирно розійтися. Однак згодом ОСОБА_1 дізнався від ОСОБА_5 , що колишня дружина вимагає у третьої особи повернення грошей за літній майданчик. При цьому ОСОБА_5 продемонстрував ОСОБА_1 отриману третьою особою відповідну письмову вимогу ОСОБА_3 за підписом її адвоката Риндіна І.О. Пізніше, а саме 08.04.2019 ОСОБА_5 отримав другу аналогічну вимогу від ОСОБА_3 , яка вже була підписана нею самою. Позивач обговорював це зі ОСОБА_5 , оскільки мова йшла про повернення грошей, які були їх спільною сумісною власністю із ОСОБА_3 , набутою ними за час шлюбу. У зв`язку з цим позивач домовився з третьою особою, що у разі повернення ним грошей за літній майданчик ці гроші будуть розділені навпіл між сторонами. Позаяк ОСОБА_5 на той момент не мав необхідної суми, він домовився з ОСОБА_3 , що віддасть гроші пізніше, а саме після зібрання врожаю. З огляду на розмови з позивачем ОСОБА_5 пропонував ОСОБА_3 віддати їй половину з обумовлених ними 5000 доларів США, а іншу половину - її колишньому чоловіку ОСОБА_1 , проте вона категорично відмовилася від такого варіанту, зазначивши, що в такому разі не поверне йому документи на літній майданчик, у зв`язку з чим ОСОБА_5 був вимушений погодитися на такі умови. 19.08.2020 ОСОБА_3 заїхала до ОСОБА_5 і той віддав їй 5000 доларів США в рахунок повернення завдатку за літній майданчик, а остання передала йому документи на цей літній майданчик та ключі. Після цього ОСОБА_1 телефонував дружині та пропонував їй віддати йому половину отриманих нею від ОСОБА_5 грошей, проте вона категорично відмовилася це зробити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_9 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у відзиві на позов. Крім того, допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_3 пояснила, що вона давно знайома зі ОСОБА_5 , на якого якийсь час працювала. У 2012 році вона передала йому грошові кошти у розмірі 60000 грн (що на той час було еквівалентно 7500 доларів США) за придбання літнього майданчика, під час чого був присутній їх спільний знайомий ОСОБА_10 , який підписав надану ОСОБА_5 розписку. Також останній передав відповідачу деякі документи на вказане майно. Разом із тим, оскільки майданчик не був належним чином узаконений, вони домовилися з третьою особою, що ОСОБА_5 оформить документи на нього та передасть їй, після чого відповідач повинна була передати йому ще 20000 грн (що на той час було еквівалентно 2500 доларів США) в рахунок купівлі майданчика, проте конкретний строк, протягом якого він мав оформити документи, вони не обговорювали. Цим літнім майданчиком користувалася сама ОСОБА_3 для здійснення підприємницької діяльності. Відповідач припинила користуватися літнім майданчиком у 2018 році, оскільки до того часу ОСОБА_5 так і не оформив необхідні документи. У зв`язку з цим вона звернулася до нього з письмовою вимогою (коли саме - пригадати не може) про повернення завдатку за майданчик в обмін на повернення майданчику з документами, які він передавав їй. Вона отримала письмову відповідь, яка в неї не збереглася і в якій зазначалося, що ОСОБА_5 відмовляється повернути гроші з огляду на те, що надана ним за їх отримання розписка втратила чинність у зв`язку зі спливом строку давності. На той час майданчик вже був їй непотрібен, а сама вона перебувала у пригніченому моральному стані, внаслідок чого не мала бажання вступати у судову тяганину з приводу повернення грошей, яку до того ж вважала безперспективною. Крім того, ОСОБА_3 порахувала і дійшла висновку, що передану ОСОБА_5 за літній майданчик грошову суму вона за роки користування цим об`єктом нерухомості повернула у вигляді прибутку від зайняття підприємницькою діяльністю, а тому вирішила просто повернути ОСОБА_5 літній майданчик із ключами та документами на нього, які були у неї в наявності, що згодом і зробила. При цьому будь-яких грошових коштів від третьої особи за повернення літнього майданчика вона не отримувала, а тому відповідач стверджує, що 5000 доларів США, про які йдеться у позові її колишнього чоловіка, ОСОБА_5 їй ніколи не передавав. Вона дійсно написала розписку, в якій зазначила, що фінансова заборгованість відсутня, проте зробила цю вказівку, щоб зняти із себе відповідальність. Більше того, вона вважає, що передані нею ОСОБА_5 у 2012 році кошти в розмірі 60000 грн, хоча і були набуті за час шлюбу з позивачем, проте були її особистими, оскільки вона отримала та накопичила їх від та за час зайняття підприємницькою діяльністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , який був допитаний у судовому засіданні в якості свідка, пояснив суду, що у 2012 році він продав належний йому літній майданчик за адресою: АДРЕСА_1 сторонам у справі, які на той час перебували у шлюбі. Він отримав від ОСОБА_3 60000 грн (що на той час було еквівалентно 7000 доларів США), про що надав їй відповідну розписку, разом з якою передав їй наявні у нього на той час документи на цей літній майданчик, а саме: будівельний паспорт, технічний паспорт, два рішення виконкому та акт. Оскільки цей літній майданчик не мав фундаменту, ОСОБА_5 не міг його остаточно узаконити, а тому вони з ОСОБА_3 домовилися, що вона передасть ОСОБА_5 ще 20000 грн в рахунок продажу цього об`єкту нерухомості, проте документи він по теперішній час не оформив. На літньому майданчику ОСОБА_3 , яка була приватним підприємцем, у період з 2012 по 2019 роки здійснювала торгівлю. У 2019 році Пістрі вирішили повернути літній майданчик та забрати назад гроші, зокрема ОСОБА_3 зателефонувала ОСОБА_5 та запропонувала забрати літній майданчик в обмін на повернення грошей. Одного разу, коли ОСОБА_5 під`їхав на зазначений літній майданчик, ОСОБА_3 віддала йому ключі і сказала: «Роби що хочеш». Також ОСОБА_5 отримував від адвоката ОСОБА_3 письмовий лист, в якому зазначалося, що остання буде звертатися до суду, оскільки документи на об`єкт нерухомості не були дооформлені, а також просила повернути гроші. Будь-якої письмової відповіді ОСОБА_5 їй не надавав. Через деякий час він усно домовився з ОСОБА_3 , що поверне їй 5000 доларів США (замість отриманих 7000 доларів США, які він отримував за літній майданчик). Вони також домовилися, що він збере врожай і після цього віддасть їй гроші. 19.08.2019 у смт Красноріченське ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, а вона передала йому документи на майданчик та надала йому розписку про те, що заборгованість у нього відсутня. Сам ОСОБА_5 не повідомляв ОСОБА_1 про повернення грошей ОСОБА_3 , однак одного разу розповів йому про це, коли той прийшов до нього. Крім того, після допиту позивача в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_5 зазначив, що пояснення ОСОБА_1 повністю відповідають дійсності.

Заслухавши сторони та третю особу, які були допитані в якості свідків, а також представників сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 11.09.1982 по 26.06.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний (а.с. 7, 11, 12, 13).

04 липня 2012 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 60000 грн в рахунок купівлі-продажу літнього майданчика, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальна вартість якого склала 80000 грн. Зазначені обставини підтверджуються особистою письмовою розпискою та показаннями третьої особи ОСОБА_5 (а.с. 14), допитаного в якості свідка, а також показаннями сторін. У письмовій розписці ОСОБА_5 також зазначається, що до повного оформлення технічної документанції на ОСОБА_3 залишок боргу по оплаті за літній майданчик складає 20000 грн (а.с. 14).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду № 372/504/17 від 21.11.2018 та у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18, а тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з урахуванням положеннь ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

З огляду на це, оскільки ОСОБА_3 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що передані нею ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 60000 грн в рахунок придбання літнього майданчика були її особистою приватною власністю, а позивач ОСОБА_1 не визнавав та заперечував цю обставину, суд вважає, що ці кошти є спільною сумісною власністю колишнього подружжя сторін.

04 квітня 2019 року адвокат Усова К.В., діючи в інтересах ОСОБА_5 , надала відповідь на письмову вимогу про повернення грошових коштів від 25.03.2019 на ім`я адвоката Риндіна Д.І., в якій зазначила, що з тексту вимоги та доданих до неї документів відсутній документ, що підтверджує повноваження ОСОБА_4 діяти від імені ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відсутні законні підстави для надання обґрунтованої відповіді на вимогу (а.с. 101).

08 квітня 2019 року ОСОБА_3 склала письмову вимогу на адресу ОСОБА_5 , в якій зазначила, що 04.07.2012 ОСОБА_5 отримав від неї грошові кошти у розмірі 60000 грн (що на той момент було еквівалентно 7500 доларів США) у вигляді завдатку за продаж об`єкту нерухомості - літнього майданчика, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належав його дружині ОСОБА_7 і загальна вартість якого мала б скласти 80000 грн (що було еквівалентно 10000 доларів США), - що підтверджується наданою ним особистою розпискою. На момент отримання ОСОБА_5 грошових коштів зазначений об`єкт нерухомості не був введений в експлуатацію або іншим чином зареєстроване право власності, і за домовленістю між ним та ОСОБА_3 залишок вартості мав бути сплачений після реєстрації ним права власності на літній майданчик та продаж їй цього об`єкта нерухомості у встановленому законом порядку. На підтвердження ведення роботи з введення об`єкту в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього ОСОБА_5 на адресу ОСОБА_3 були передані наступні документи: 1) акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта нерухомості в експлуатацію від 30.11.2004; 2) будівельний паспорт; 3) технічний паспорт; 4) рішення Виконавчого комітету Красноріченської селищної ради № 10 від 20.12.2004; 5) рішення Виконавчого комітету Красноріченської селищної ради № 129 від 20.12.2004. На день складення вимоги літній майданчик ОСОБА_5 так і не був введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване. Більше того, почавши самостійно досліджувати та аналізувати надані ОСОБА_5 документи, проконсультувавшись із фахівцями, у ОСОБА_3 виникли сумніви щодо їх справжності, оскільки вони мають ознаки фальсифікації. ОСОБА_3 наголошує у вимозі, що об`єкт ОСОБА_5 вже повернутий, а тому вона просила його у десятиденний строк із моменту отримання цієї вимоги повернути їй грошові кошти, еквівалентні 7500 доларів США, у зв`язку з невиконанням ним взятих на себе зобов`язань. Також ОСОБА_3 попередила, що в іншому випадку розглядає можливість звернення до поліції та ініціювання кримінального провадження за фактом шахрайства та службової підробки або до суду за захистом своїх прав із відповідним стягненням грошових коштів з урахуванням індексу інфляції (а.с. 15).

19 серпня 2019 року ОСОБА_3 власноруч склала письмову розписку, в якій зазначила, що вона повернула ОСОБА_5 об`єкт нерухомості, а саме літній майданчик, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , цілим та неушкодженим разом із технічними документами на цей об`єкт: 1) технічним паспортом; 2) будівельним паспортом; 3) актом введення в експлуатацію; 4) рішенням виконавчого комітету № 10; 5) рішенням виконавчого комітету № 129. Також у вказаній розписці ОСОБА_3 зазначила, що претензій до ОСОБА_5 не має, фінансова заборгованість відсутня (а.с. 16).

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається із ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Основними ознаками завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, який він одночасно і забезпечує; він одночасно виступає і способом платежу і способом забезпечення. Як і інші способи забезпечення виконання зобов`язання, завдаток вважається дійсним у разі дотримання письмової форми правочину (ст. 547 ЦК України) і може забезпечувати лише дійсне зобов`язання (ст. 548 ЦК України).

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Зазначений правовий висновок викладений: у постановах Верховного Суду України від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та від 25.09.2013 у справі № 6-82цс13; у постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2016 у справі № 676/9189/14-ц та від 28.12.2016 у справі № 756/3706/14-ц; у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 493/2738/14-ц, від 28.08.2019 у справі № 128/1885/14-ц та від 20.11.2019 у справі № 310/3023/16-ц.

Такий договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладений не був, тому передані відповідачем грошові кошти не можуть вважатися завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із неукладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений.

На підтвердження того, що сума авансу за літній майданчик в розмірі 5000 доларів США ОСОБА_5 була повернута його колишній дружині ОСОБА_3 , позивач посилається на показання свідка ОСОБА_5 , який підтвердив факт передання грошових коштів ОСОБА_3 , а також на письмову розписку відповідача від 19.08.2019, в якій остання зазначає про відсутність фінансової заборгованості у ОСОБА_5 після повернення йому об`єкта нерухомості та документів на нього.

Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Верховний Суд у своїх правових висновках зазначає, що факт передання (повернення) грошових коштів за договором позики не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка (постанови від 18.07.2018 у справі № 143/280/17 та від 02.09.2020 у справі № 569/24347/18).

Водночас у ч. 9 ст. 10 ЦК України наголошується, що у разі якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Таким чином, суд дійшов висновку, що факт повернення авансу ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_3 не може підтверджуватися показаннями відповідного свідка. Крім іншого, ОСОБА_5 є зацікавленою особою з огляду на наявність у нього обов`язку повернути грошові кошти (отриманий аванс) у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу вищевказаного об`єкта нерухомості (літнього майданчика) не був укладений, а тому вочевидь твердження про повернення ним отриманого авансу цілком відповідає його інтересам.

Щодо посилання позивача на надану ОСОБА_3 письмову розписку від 14.08.2019 про повернення ОСОБА_5 об`єкту нерухомості (літнього майданчика) із формулюванням «фінансова заборгованість відсутня» суд зазначає, що ця розписка не містить конкретних відомостей про передання ОСОБА_5 грошових коштів відповідачу, у той час як із показань самої ОСОБА_3 , допитаної в якості свідка вбачається, що вона категорично заперечувала, що отримувала від ОСОБА_5 будь-які грошові кошти, а тому суд вважає цю обставину недоведеною і такою, що є лише припущенням позивача, оскільки останній у своїх показаннях вказав, що він особисто під час повернення третьою особою грошових коштів ОСОБА_3 присутнім не був і про цю обставину йому відомо лише зі слів самого ОСОБА_5 .

За таких обставин, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_5 спірних грошових коштів (сплаченого за літній майданчик авансу) ОСОБА_3 , суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а тому дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, підстави для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу та сплату судового збору в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про стягнення грошових коштів.

Повне рішення суду складене 07 грудня 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ).

Третя особа: ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_5 ).

Суддя І.Г. Безкровний