КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/12235/20-ц

номер провадження: 22-ц/824/13180/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року у складі судді Волкової С.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дульської Тетяни Володимирівни про визнання правочину недійсним та скасування запису про право власності,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» (далі - ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дульської Т.В., у якому просив:

визнати недійним договір № 84-інв12 (інф) про інвестування будівництва від 02 жовтня 2012 року, укладений між ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» і ОСОБА_2 ;

скасувати запис про право власності: 34908567, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжен (з відкриттям розділу), індексний номер: 50510019 від 27 грудня 2019 року 12:18:40, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Т.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

скасувати запис про право власності: 34910322, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50511880 від 27 грудня 2019 року 12:57:10, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Т.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення вказаного вище позову, в якій просив накласти арешт на машино-місце (гараж) № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 (реєстраційний реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та накласти арешт на машино-місце (гараж) № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що він набув майнові права на машино-місце (гараж) № НОМЕР_1 та на машино-місце (гараж) № НОМЕР_2 , які знаходяться по АДРЕСА_1 . У подальшому йому стало відомо, що на підставі записів про право власності машино-місця (гаражі) № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору № 84-інв12 (нф) про інвестування будівництва від 02 жовтня 2012 pоку, укладений між ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» та ОСОБА_2 . Вказував, що після звернення ним до суду з позовом, ОСОБА_2 відчужив вказані машино-місця (гаражі) на користь ОСОБА_3 відповідно до договорів купівлі-продажу машино-місця (гаражу), що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №214792823 та №21479285. Тому у нього є обґрунтовані припущення, що спірні машино-місця (гаражі) в подальшому під час розгляду справи можуть бути знову відчужені на користь третіх осіб або передані в іпотеку, що унеможливить виконання рішення суду та ускладнить поновлення його законних прав. Вказував, що обраний ним вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами і належним чином забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про забезпечення позову у повному обсязі, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що заява позивача про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях, є помилковими. Вказує, що в матеріалах справи містяться надані ним докази про те, що спірне нерухоме майно було відчужене відповідачем іншій фізичній особі після звернення ним до суду з даним позовом. Вказує, що у зв`язку з цим у нього є обґрунтовані припущення, що спірні машино-місця (гаражі) в подальшому під час розгляду справи можуть бути знову відчужені на користь третіх осіб або передані в іпотеку, що унеможливить виконання рішення суду та ускладнить поновлення його законних прав позивача.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Боримська І.О. подала відзив на апеляційну скаргу, у якій зазначає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами наявність реальної необхідності застосування заходів забезпечення позову у даній справі. Вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного про те, що обраний позивачем вид забезпечення позову суперечить меті забезпечення позову. Вказує, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору інвестування та скасування запису про право власності, а тому можливе відчуження спірного майна жодним чином не перешкоджатиме виконанню можливого рішення суду у цій справі.

Зазначає, що накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , який не є учасником справи, призведе до безпідставного позбавлення його права вільно розпоряджатись належним йому майном на свій розсуд, що є порушенням Конституції України, ЦК України та не відповідає релевантній практиці Європейського суду з прав людини. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заява не містить належного обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі та ґрунтується на припущеннях. Ініційований позивачем вид забезпечення позову суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно зі ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч.ч.3,10 ст.150 ЦПК України).

Порядок розгляду заяви про забезпечення позову регламентовано ст. 153 ЦПК України, згідно з якою заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Зі змісту вимог цивільного процесуального законодавства вбачається, що умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 1 Протоколу (№ 1) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином накладення арешту на майно особи, яка не є учасником справи, може свідчити про порушення прав і основоположних свобод такої особи щодо мирного володіння, користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Печерського районного суду міста Києвазнаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дульської Т.В. про визнання правочину недійсним та скасування запису про право власності.

Учасниками справи не заперечується та вбачається із доданих позивачем до заяви про забезпечення позову інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що на час постановлення оскаржуваної ухвали суду від 18 серпня 2020 року машино-місця (гаражі) № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , на які ОСОБА_1 просив накласти арешт, з 11 червня 2020 року належать на праві власності ОСОБА_3 , який не залучався до участі у розгляді справи (а.с.31-34).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок забезпечення позову в обраний заявником спосіб будуть порушені норми процесуального права та права особи, яка не залучалася до участі у розгляді справи, а саме ОСОБА_3 на мирне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити з наведених підстав.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції наведених вище норм закону та обставин справи належним чином не врахував, не установив коло осіб, права яких може бути порушено при вчиненні такої процесуальної дії як забезпечення позову, внаслідок чого помилково мотивував свій висновок про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову необґрунтованістю та недоведеністю вимог заяви.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та в силу ст.376 ЦПК України підлягає зміні, з викладенням її мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: