ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м.Суми

Справа №587/267/20

Номер провадження 22-ц/816/2182/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Потураєва Сергія Валерійовича

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Черних О.М. в приміщенні Сумського районного суду Сумської області, повний текст рішення виготовлено 07 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

13.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , що межує із сусіднім домоволодінням АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_2 .

У листопаді 2019 року відповідачка повідомила його про намір встановити огорожу між земельними ділянками. Встановлена відповідачкою огорожа була побудована з порушенням прав на користування будинком. На пропозицію перенести огорожу на відстань 1 метру від стін будинку та сараю відповідачка категорично не погодилась.

Посилаючись на вказану обставину, позивач просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме будинком АДРЕСА_3 , сараєм та погрібом за цією адресою шляхом зобов`язання відповідачки перенести свою огорожу на відстань 1 м від вказаних вище будівель.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 07 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 нерухомим майном, а саме будинком АДРЕСА_3 , сараєм та погребом за данною адресою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати свою огорожу між земельними ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 , яка знаходиться від стіни житлового будинку, входу до погребу та господарських будівель.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального права за неповно з`ясованих обставин справи, представник відповідача адвокат Потураєв С.В. просить рішення Сумського районного суду Сумської області від 07.09.2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі; стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати у суді першої інстанції на правничу допомогу у розмірі 6000 гривень та судовий збір за подання апеляційної скарги.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що суд послався на норми законодавства (ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»), які втратили свою чинність; суд зазначив про висновок експерта № 4, але не застосував його і жодним чином не мотивував його відхилення. Спірна огорожа встановлена в межах допустимої похибки, передбаченої п. 3.10 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Дружина позивача надала згоду на встановлення паркану саме по межах, які визначені технічною документацією на земельні ділянки. Також зазначає, що будівельні норми однозначно пов`язують розміщення саме будинків по відношенню до межі земельної ділянки, а не перенесення меж земельної ділянки (в т. ч. встановлених за допомогою паркану) на 1 м від будівель, які знаходяться на межі земельної ділянки. Сторона позивача сама ініціювала встановлення паркану по межі з метою відокремлення свого господарства. Окрім того звертає увагу на ту обставину, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права проїзду, проходу чужою земельною ділянкою. А суд, задовольнивши позов шляхом знесення паркану без чітко визначених розмірів фактично дозволив позивачу право проходу, проїзду чужою земельною ділянкою. Вважає, що оскаржуване рішення не є чітким та ясним, оскільки з рішення неможливо встановити від якої стіни та до яких саме господарських будівель необхідно зносити паркан.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та представника відповідачки адвоката Потураєва С.В., експерта ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є головою колгоспного двору та володіє будинком АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (а. с. 5).

Позивачу належать на праві власності відповідно до державних актів від 19 грудня 2017 року: серія ЯИ № 9173287, земельна ділянка площею 0,0456 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, серія ЯИ № 173286, земельна ділянка площею 0,0264 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 6-8).

Відповідачка володіє на праві власності будинком АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок та копією технічного паспорту на житловий будинок (а. с. 55, 56-60).

Відповідачці відповідно до державних актів на право власності від 09 жовтня 2009 року: серія ЯИ №173292 та серія ЯИ № 173293 належать земельні ділянки площею 0,1066 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства 0,0434 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 61-62).

В листопаді 2019 року відповідачка встановила паркан із металопрофілю між земельними ділянками сторін.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт створення перешкод позивачу у користуванні нерухомим майном є доведеним. Однак, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що перенесення паркану на 1 метр від вказаних ним будівель не порушить права відповідачки і буде відповідати вимогам законодавства, державних стандартів, норм та правил.

Проте повністю погодитися з висновками суду першої інстанції не можна, так як суд дійшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до статті 41 Конституції України від 28.06.1996 № 254к/96-ВР кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 316 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині 2 статті 152 ЗК України зазначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У частині 1 статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до положень пункту 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 року № 104 (далі ДНБ Б.2.2-12:2019) присадибні ділянки з боку вулиць та сусідніх ділянок допускається огороджувати. Висоту огорожі слід встановлювати згідно з вимогами ДБН Б.2.2-5 та правилами благоустрою населеного пункту. Встановлення огорожі не може погіршувати інсоляцію житлових будинків на суміжних територіях. Огорожа присадибних ділянок не може виступати за червону лінію та межі ділянки.

Постановою КМУ від 07.06.2017 року № 406 затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію.

Так, згідно п. 6 вказаного вище Переліку, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків (щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків), не потребує оформлення дозвільних документів на будівництво.

Як вбачається з матеріалів справи у вересні 2019 року родина позивача ініціювала питання влаштування паркану між їх земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідачки згідно технічної документації із землеустрою, розробленої ТОВ «Координат-БС». Вказана обставина підтверджується листом дружини позивача ОСОБА_4 на адресу відповідачки від 10.09.2019 року (а. с. 63-64). Крім того її визнав в судовому засіданні апеляційного суду позивач.

15 листопада 2019 року дружина позивача надала відповідачці письмову згоду на влаштування паркану по спільній межі згідно технічної документації (а. с. 65).

Після влаштування відповідачкою паркану відстань від нього до будівель позивача: будинку, сараю та погріба становить менше 1 м внаслідок чого відповідач не може вільно користуватися та обслуговувати вказані будівлі. Вказана обставина підтверджується висновком експерта № 4 земельної технічного дослідження від 05 лютого 2020 року (а. с. 12-32).

Порядок відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначений в Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затв. Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за N 391/17686. Розділом ІУ зазначеної Інструкції передбачено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Закріплення відновлених меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками здійснюється виконавцем, яким є юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою, у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів суміжних земельних ділянок або уповноваженої ним (ними) особою.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що оскільки раніше між його та відповідачки подвір`ями паркану не існувало, вони запросили спеціаліста для встановлення межі між їх земельними ділянками відповідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку та технічної документації із землеустрою, щоб в подальшому встановити по межі паркан. Межові знаки були встановлені спеціалістом в їх присутності. Після чого відповідачка запропонувала, що сама встановить паркан і вони з дружиною погодились.

Відповідно до висновку № 4 земельно-технічного дослідження від 05 лютого 2020 року виходячи зі складеного графічного Додатку № 2 жовтим кольором відображені контури земельної ділянки АДРЕСА_3 (згідно фактичного використання по встановленому паркану) на підставі даних топографо-неодезичної (кадастрової) зйомки земельної ділянки по АДРЕСА_3 , розроблений ТОВ «Полюс-С» станом на 22 січня 2020 р. накладаються на контури земельної ділянки АДРЕСА_3 , межі якої визначені у технічній документації із землеустрою на цю ділянку та обмінного файлу загальною площею 2,8 м2 в найбільш лінійних розмірах 0,18м, 0,06м, 0,11м.

Відповідно до п. 3.10 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, середньоквадратична похибка місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, геодезичних мереж згущення, міських геодезичних мереж не повинна

перевищувати: у містах Києві, Севастополі, містах - обласних центрах та

містах обласного підпорядкування - 0,1 м; в інших містах та селищах - 0,2 м; у селах - 0,3 м; за межами населених пунктів для земельних ділянок площею до 10 га - 0,5 м, а площею 10 га і більше - 2,5 м.

В судовому засіданні апеляційного суду експерт ОСОБА_3 , який виконав висновок № 4 земельно-технічного дослідження від 05 лютого 2020 року, пояснив, що встановлені ним відхилення в лінійних розмірах фактичної межі (по паркану) знаходяться в межах похибки, встановленої п. 3.10 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Крім того площа відхилення в місці знаходження належних позивачу будівель складає всього 0,6 кв. м.

Позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні будинком, сараєм та погрібом шляхом зобов`язання відповідачки перенести свою огорожу на відстань 1 м від вказаних будівель. В обґрунтування цих вимог посилається на п. 6.1.41 ДБН Б2,2-12:2019 згідно якого при розміщенні будинків в кварталах забудова яких історично склалася для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань від межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше 1 м.

Проте вказаний нормативний акт до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлення меж процес закріплення в правовому документі меж власності із узгодженою і зареєстрованою точною лінією розмежування. Правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності фізичних чи юридичних осіб на земельні ділянки є державний акт. Саме на підставі встановлених в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок видаються документи, що посвідчують права на землю. Межі земельних ділянок, належних на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлені державними актами про право власності на земельну ділянку від 09.10.2009 року на підставі розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. В установленому законом порядку ці правовстановлюючі документи, якими встановлені межі спірних земельних ділянок, недійсними не визнані. Межа, по якій встановлений спірний паркан, була визначена відповідно до правовстановлюючих документів на земельні ділянки та технічної документації із землеустрою, спеціалістом, якого сторони запросили та в їх присутності. Відхилення в лінійних розмірах межі знаходяться в межах допустимої похибки.

Отже, межа між земельними ділянками вже визначена правовстановлюючими документами та не може бути змінена на підставі п. 6.1.41 ДБН Б2,2-12:2019, на який посилається позивач. Фактично позивач ставить питання про надання йому права користування земельною ділянкою відповідачки для обслуговування належних йому будівель. Проте спосіб захисту, який він обрав не відповідає спірним правовідносинам та діючому законодавству, який їх регулює.

Згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. 2 ст. 100 ЗК України визначено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Згідно із чч.2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Крім того ст. 108 ЗК України передбачено, що власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами, якою також є паркан, спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 пояснила, що вона згодна сприяти позивачу в належному користуванні будівлями на його земельній ділянці. Після встановлення паркану, на прохання позивача, для здійснення ним необхідних ремонтних робіт будинку, вона знімала для цього частину паркану. Крім того вона пропонувала позивачу зробити хвіртку навпроти погріба, щоб вільно до нього заходити.

Отже позивач не позбавлений можливості вирішити спірне питання у передбачений діючим законодавством спосіб шляхом використання паркану спільно з відповідачкою за принципами добросусідства або шляхом встановлення сервітуту.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково застосував спосіб захисту, який не відповідає змісту спірних правовідносин та про який не просив позивач.

Отже, на підставі пп.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 13 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню понесені нею та документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 6000 грн (а. с. 52-54; 97) та по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, 4; 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Потураєва Сергія Валерійовича задовольнити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 7261 гривню 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : О.Ю. Кононенко

О.І. Собина