справа № 364/1415/19
головуючий у суді І інстанції Макаренко Л.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Володарського районного суду Київської області від 26 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання окремих положень споживчого кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Ідея Банк» про визнання окремих положень споживчого кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії. Просив визнати недійсними з моменту укладання договору положення пунктів 1.10 та пунктів 6.1 двох кредитних договорів від 22 березня 2018 року №Z64.00600.003788860 та від 25 квітня 2018 року № Z64.00600.003880716, укладених ним з Відповідачем, щодо обов`язку Позивача сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни і в розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором, а також зобов`язати Відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладання названих кредитних договорів 22 березня 2018 року та 25 квітня 2018 року платежів, зарахувавши сплачену Позивачем плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі відповідно 11 113,96 грн та 4 296,94 грн у рахунок інших обов`язкових платежів за названими кредитними договорами.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між позивачем і відповідачем 22 березня 2018 року був укладений кредитний договір № Z64.00600.003788860, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 35 400,00 грн строком на 60 місяців, з урахуванням утримання страхової суми у розмірі 4 617,39 грн. Позивач отримав кредитні кошти у розмірі 30 066,96 грн. Надалі 25 квітня 2018 року сторонами був укладений ще один кредитний договір № Z64.00600.003880716, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 11 847,00 грн строком на 36 місяців, з урахуванням утримання страхової суми у розмірі 1 545,26 грн. Позивач отримав кредитні кошти у розмірі 10 100,00 грн. Обидва ці кредитні договори відносяться до споживчих кредитів, а також передбачають сплату позичальником (позивачем) плату за обслуговування кредитних зобов`язань щомісячно згідно з графіком, яка сумарно складає такі розміри: за договором від 22 березня 2018 року - 67 012,00 грн, за договором від 25 квітня 2018 року - 11 003,00 грн. Така плата спрямовується на інформаційні послуги, що мають за законом надаватися безоплатно. Тому позивач просив суд визнати недійсними окремі положення споживчого кредитного договору, зобов`язавши відповідача здійснити відповідний перерахунок кредитної заборгованості за зазначеними кредитними договорами.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 26 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до АТ «Ідея Банк» про визнання окремих положень споживчого кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано недійсними з моменту укладання договору положення пункту 1.10 та пункту 6.1 Кредитного договору від 22 березня 2018 року № Z64.00600.003788860, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , в частині обов`язку останнього як позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни і в розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Зобов`язано АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладання 22 березня 2018 року Кредитного договору № Z64.00600.003788860 платежів, зарахувавши сплачену ОСОБА_1 , плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів за названим Кредитним договором (погашення суми кредиту та процентів за користування цим кредитом).

Визнано недійсними з моменту укладання договору положення пункту 1.10 та пункту 6.1 Кредитного договору від 25 квітня 2018 року № Z64.00600.003880716, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , в частині обов`язку останнього як позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни і в розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Зобов`язано АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладання 25 квітня 2018 року Кредитного договору № Z64.00600.003880716 платежів, зарахувавши сплачену ОСОБА_1 , плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів за названим Кредитним договором (погашення суми кредиту та процентів за користування цим кредитом).

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із указаним судовим рішенням Трофімова Л.А., яка діє від імені та в інтересах АТ «Ідея Банк», звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в позові в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами відповідно до п.8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Вказує, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника відносяться до загальних витрат.

Також вказує, що пунктом 3.2.4 кредитних договорів передбачена можливість позичальника отримати інформацію в рамках Закону України «Про споживче кредитування», ОСОБА_2 був ознайомлений з можливістю отримання такої інформації, що підтверджується підписанням ним кредитного договору. І незважаючи на це надав згоду на плату за обслуговування кредитної заборгованості викладеної в п.1.10.

Зазначає, що плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена в п.1.10 не є тою оплатою, право на яку мав би позичальник в сенсі статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Позивач у визначений судом строк не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені, про наявність поважних причин, що унеможливили прибути в судове засідання, не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що за супутню послугу банку позивачеві було встановлено щомісячну плату, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, тому п. 1.10, 6.1 кредитних договорів від 22 березня 2018 року та від 25 квітня 2018 року є несправедливими та підлягають визнанню недійсними з моменту укладення договору.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторонами 22 березня 2018 року укладено кредитний договір № Z64.00600.003788860, копії якого долучені до матеріалів справи (а.с. 8-9, 39-40, 96-99).

За умовами названого кредитного договору позивач отримав кредит у розмірі 35 400 грн (пункт 1.1 договору) строком на 60 місяців (пункт 1.2 договору). Пунктом 1.10 цього договору передбачено, що позичальник (Позивач) сплачує Банку (Відповідачу) плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів. Такий графік щомісячних платежів визначений у пункті 6.1 кредитного договору та передбачає суми щомісячних платежів на погашення заборгованості. Згідно з наведеними у пункті 6.1 кредитного договору графіку позивач, отримавши кредит у розмірі 35 400 грн, мав повернути (з урахуванням усіх платежів) 119 916,88 грн (загальна вартість кредиту), з яких плата за обслуговування кредиту складає 67 012,20 грн, тобто майже вдвічі більше за суму отриманого позивачем кредиту.

Як стверджував відповідач у відзиві, посилаючись на паспорт споживчого кредиту по кредитному договору, плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена в розмірі 1,90 % від залишку заборгованості на кінець місяця (а.с. 62). Проте згідно з наданими суду відповідачем копіями матеріалів кредитної справи за названим кредитним договором, плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,25 % щомісячно від початкової суми кредиту (а.с. 105).

Щодо укладеного сторонами 25 квітня 2018 року кредитного договору № Z64.00600.003880716, копії якого також долучені до справи (а.с. 20-21, 42-43, 109-112) судом встановлено, що за умовами названого кредитного договору позивач отримав кредит у розмірі 11 847 грн (пункт 1.1 договору) строком на 36 місяців (пункт 1.2 договору). Пунктом 1.10 цього договору передбачено, що позичальник (Позивач) сплачує Банку (відповідачу) плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів. Такий графік щомісячних платежів визначений у пункті 6.1 кредитного договору та передбачає суми щомісячних платежів на погашення заборгованості. Згідно з наведеними у пункті 6.1 кредитного договору графіку Позивач, отримавши кредит у розмірі 11 847 грн., мав повернути (з урахуванням усіх платежів) 26 414,88 грн (загальна вартість кредиту), з яких плата за обслуговування кредиту складає 11 003,51 грн, тобто суму, що фактично дорівнює сумі кредиту.

У відзиві відповідач стверджував, посилаючись на паспорт споживчого кредиту по кредитному договору, що плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена в розмірі 1,90 % від залишку заборгованості на кінець місяця (а.с. 62). Проте згідно з наданими суду відповідачем копіями матеріалів кредитної справи за названим кредитним договором, плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,7 % щомісячно від початкової суми кредиту (а.с. 113).

Обидва кредитні договори у пунктах 1.10 передбачають, що обслуговування кредиту Банком (відповідачем), за яке позивач сплачує наведені вище кошти у розмірі 3,25 % щомісячно від початкової суми кредиту за договором від 22 березня 2018 року (а.с. 105) та 2,7 % щомісячно від початкової суми кредиту за договором від 25 квітня 2018 року (а.с. 113), включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо (а.с. 8, 39, 96 та а.с. 20, 42, 109 відповідно).

Отже, як вбачалось з наведених положень пункту 1.10 кредитних договорів від 22 березня 2018 року та від 25 квітня 2018 року фактично встановлено плату за надання позичальнику (позивачеві) інформації щодо його кредиту різними каналами зв`язку.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За визначенням частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За визначенням пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

З аналізу норм названого Закону вбачається, що можливість стягнення зі споживача (позичальника) плати за обслуговування кредитної заборгованості передбачена цим Законом.

Водночас статтею 19 Закону України «Про споживче кредитування» визначено черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит. Так, у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.

Натомість, як видно з графіку щомісячних платежів, визначених пунктами 6.1 укладених сторонами 22 березня 2018 року та 25 квітня 2018 року кредитних договорів найпершою стягувалася плата саме за обслуговування кредитної заборгованості. Так, за кредитним договором від 22 березня 2018 року у перший місяць позивач мав сплатити платіж у розмірі 1 998,62 грн, з яких плата за обслуговування складає 1 430,16 грн (а.с. 9, 40, 98), за кредитним договором від 25 квітня 2018 року - 732,30 грн, з яких плата за обслуговування 512,98 грн (а.с. 21, 43, 111).

Крім того, за вимогами частин першої-другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Як убачається із матеріалів справи, згідно з пунктами 1.10 спірних кредитних договорів від 22 березня 2018 року та від 25 квітня 2018 року позичальнику (позивачеві) було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваними пунктами 1.10 кредитних договорів позивачеві як позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами цих договорів не передбачено.

Зазначена щомісячна плата за обслуговування кредитної заборгованості міститься також у пунктах 6.1 кредитних договорів від 22 березня 2018 року та від 25 квітня 2018 року, а саме у графіку щомісячних платежів.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. При цьому умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою названої статті Закону визначено перелік несправедливих умов договору, який не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Таким чином, враховуючи, що позивачеві було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, наведені вище пункти 1.10, 6.1 кредитних договорів від 22 березня 2018 року та від 25 квітня 2018 року є несправедливими та підлягають визнанню їх недійсним з моменту укладення договору, відтак позов у цій частині підлягає задоволенню.

Аналогічний правовий висновок щодо такого самого договору, укладеного з тим самим відповідачем, викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у цивільній справі № 583/3343/19, провадження № 61-22778св19.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 26 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба