Ухвала

Іменем України

30 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 127/15802/15-ц

провадження № 61-16395ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Якименко М. М., у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору купівлі - продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У липні 2015 року ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах

ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк», банк), ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору купівлі - продажу недійсним.

Позов мотивувала тим, що 05 вересня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Мегабанк» (далі - ВАТ «Мегабанк») укладений іпотечний договір на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 вересня 2008 року, згідно з умовами якого вона отримала кредит у розмірі 21 900,00 доларів США строком до 04 вересня 2018 року.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 березня 2008 року, та в якій вона проживала з дочкою - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28 травня 2015 року під час примусового виконання рішення суду про виселення її та неповнолітньої дочки з квартири, яка є предметом іпотеки, без надання іншого житла, вона дізналася, що 26 січня 2015 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі - продажу зазначеної квартири, право користування якою з народження мала її дочка.

Посилаючись на те, що відповідачі уклали оспорюваний договір купівлі - продажу без попереднього дозволу органу опіки та піклування у порушенням вимог Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а також без урахування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач просила визнати недійсним договір купівлі - продажу від 26 січня 2015 року укладений між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 січня

2015 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від

25 квітня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірне житло, яке використовується нею як постійне місце проживання, відчужене банком під час дії заборони на відчуження такого майна, помилково пославшись на те, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки звернення стягнення не було примусовим (позивач добровільно погодилася з умовами іпотечного договору).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 січня 2015 року між

ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріально округу Малаховою Г. І. 26 січня 2015 року, зареєстрований у реєстрі за № 67.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірний договір купівлі - продажу укладений щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому дії банку щодо відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідають вимогам статті 203 ЦК України. Позивач постійно проживає у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує

140 кв. м, іншого нерухомого майна у власності позивача немає, згоди на відчуження спірного майна вона не надавала, а тому договір купівлі - продажу

спірної квартири, укладений 26 січня 2015 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 , необхідно визнати недійсним.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верхового Суду 25 квітня 2018 року у справі № 201/9258/15-ц та від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц.

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 вересня 2008 року між ВАТ «Мегабанк» (правонаступником якого є ПАТ «Мегабанк») та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 21 900,00 доларів США строком до 04 вересня

2018 року.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором кредиту, між нею та ВАТ «Мегабанк» укладений іпотечний договір

№ 83-01ПВ/2008-з, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В., зареєстрований у реєстрі за № 4598.

Згідно з умовами договору іпотеки ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 30,3 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м.

Відповідно до пункту 2.1. іпотечного договору іпотекодавець гарантує, що предмет іпотеки знаходиться у його власності, до моменту укладення договору нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також в заставі не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб як в межах України, так і за межами України, немає.

Іпотекодавець зобов`язується протягом строку дії основного зобов`язання нікого, крім себе, не реєструвати за місцезнаходженням предмета іпотеки.

Згідно з пунктом 5.1. іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Пунктом 5.2.1. іпотечного договору, встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: іпотекодержатель має право при зверненні на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку, встановленому чинним законодавством.

На підставі іпотечного застереження, викладеного у пункті. 5.2.1 іпотечного договору та статті 38 Закону України «Про іпотеку», 26 січня 2015 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстрований у реєстрі за № 67.

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору банк, як іпотекодержатель, передав у власність покупцю ОСОБА_1 спірну квартиру.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Під час попереднього касаційного перегляду цієї справи, Верховний Суд, частково задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_2 та скасовуючи постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25 квітня 2018 року, вказав на те, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірне житло, яке використовується нею як постійне місце проживання, відчужене банком під час дії заборони на відчуження такого майна, помилково пославшись на те, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки звернення стягнення не було примусовим (позивач добровільно погодилася з умовами іпотечного договору).

Ураховуючи наведене, під час нового апеляційного розгляду справи, суд апеляційної інстанції мав перевірити доводи ОСОБА_2 про те, що спірне житлове приміщення нею використовується як постійне місце проживання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оспорюваний договір купівлі - продажу укладений щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому дії банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідають вимогам статті 203 ЦК України. Позивач постійно проживає у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, іншого нерухомого майна у власності ОСОБА_2 немає, згоди на відчуження спірного майна вона не надавала, а тому договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 січня 2015 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 є недійсним.

Перевіряючи наведені ОСОБА_1 підстави для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховний Суд вважає їх необгрунтованими з огляду на таке.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц зазначено: «Тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору». Відтак, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин».

З метою формування єдиної правозастосовчої практики Велика Палата Верховного Суду 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 висловила правовий висновок про те, що підписавши іпотечне застереження,

сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має

право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада

2020 року у справі № 802/1340/18-а.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правовий висновок про те, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 ).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд ухвалив судове рішення без урахування висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 25 квітня

2018 року є безпідставними, оскільки встановлені судами фактичні обставини справи не є подібними.

Аналізуючи наведене, доводи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Переглядаючи справу у апеляційному порядку, суд урахував висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі

№ 644/3116/18 та від 24 червня 2020 року у цій справі (127/15802/15-ц), ухвалив судове рішення відповідно до таких висновків.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить посилання на інші підстави для відкриття касаційного провадження передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня

2008 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, постанова Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до висновків викладених Верховним Судом, щодо питання правильного застосування норм права, порушеного у касаційній скарзі, що свідчить про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від

06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору купівлі - продажу недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак