Постанова

Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 750/8505/18

провадження 61-17472св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Губар В. С., Вінгаль В. М., Кузюри Л. В.,

ВСТАНОВИВ

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно зі свідоцтвом про право власності, виданого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бєловою О. С. від 18 травня 2018 року та інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Вказану квартиру позивач набула у власність відповідно до Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про виконавче провадження», оскільки квартира перебувала в іпотеці для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 .

Відповідачі, які зареєстровані у вказаній квартирі в добровільному порядку виселитися не бажають.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 та виселити з цієї квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з наданням іншого житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2019 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (законний представник ОСОБА_5 ) з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого постійного житла за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 , як власник спірної квартири, відповідно до статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження цим майном.

Також в рішенні місцевого суду вказано, що звернення стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , є, відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Крім того, в рішенні суду зазначено, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2019 року скасоване.

В задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що запропоновану відповідачам квартиру АДРЕСА_2 не можна визнати як таку, що є іншим постійним жилим приміщення у розумінні статті 109 ЖК України, оскільки зазначена квартира є охоронюваною законом приватною власністю, якою позивач ОСОБА_1 у будь-який момент вправі розпорядитись на власний розсуд.

В постанові суду зазначено, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ВАТ «Державний ощадний банк України» при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містить заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

В свою чергу, покупець такого майна мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду, й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції про невизнання квартири АДРЕСА_2 , яка належить позивачу на праві власності, такою, що є іншим постійним жилим приміщенням у розумінні статті 109 ЖК України, ґрунтується на припущеннях.

Також позивач вказує, що на виконання вказаного положення про виселення, надала відповідачам квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, має загальну площу 71,0 кв. м та житлову 42,2 кв. м, що є значно більшою ніж площа спірної квартири.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.

Відповідач зазначає, що питання виселення має розглядатися з урахуванням принципу верховенства права. Суд має перевірити, чи було втручання у житлові права відповідачів виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, яка була нагальна потреба у виселенні та чи дотримані межі розсуду.

Також зазначив, що відповідачі не мають ніякого іншого житла для постійного проживання окрім спірної квартири.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

23 жовтня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 жовтня 2010 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , як майновим поручителем позичальника ОСОБА_4 , укладений іпотечний договір на забезпечення виконання кредитного договору від 28 жовтня 2010 року.

Предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

15 травня 2018 року головним державним виконавцем Деснянського відділу державної служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області винесений акт про реалізацію предмета іпотеки на підставі виконавчого листа № 750/4231/15ц-2/750/1731/15, виданого 16 листопада 2015 року Деснянським районним судом м. Чернігова, у зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору та неповернення кредиту, несплати процентів за користування кредитом, відповідно до якого переможцем електронних торгів та новим власником квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 23 травня 2018 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Як встановлено, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в спірній квартирі були зареєстровані вже після винесення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Державний ощадний банк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-ІХ) України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 47 Конституції України передбачено право кожного на житло і закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, що діяла на момент звернення до суду з позовом) звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР (тут і далі - в редакції, що діяла на момент звернення до суду з позовом) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Таким чином, нормами статті 109 ЖК Української РСР, які застосовуються у взаємозв`язку зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Указана позиція відповідає правовому висновку, висловленому в постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6?197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) підтверджено, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є стаття 109 ЖК Української РСР, та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 для забезпечення погашення боргу за кредитним договором реалізована на прилюдних торгах як предмет іпотеки та на законних підставах придбана позивачем ОСОБА_1 .

Також встановлено, що спірна квартира, як предмет іпотеки, належала на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 07 жовтня 2010 року.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_1 , на виконання вимог статті 109 ЖК Української РСР, надала відповідачам для постійного проживання трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , в якій, відповідно до наявної у справі довідки ОСББ «Промінь», зареєстрований син позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже установивши, що квартира АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном та про виселення відповідачів з якої просив позивач, була придбана не за рахунок кредитних коштів, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про неможливість задоволення позовних вимог про виселення із цієї квартири відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, та зазначив, що запропоновану відповідачам квартиру АДРЕСА_2 не можна визнати як таку, що є іншим постійним жилим приміщення у розумінні статті 109 ЖК Української РСР, оскільки зазначена квартира є приватною власністю ОСОБА_1 .

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що надана позивачем квартира для проживання відповідачів, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, необґрунтовано визнана апеляційним судом такою, що не може бути постійним житлом у розумінні статті 109 ЖК Української РСР, оскільки, як зазначено вище, в ній зареєстрований та проживає син ОСОБА_1 - ОСОБА_8 .

Спірне житлове приміщення придбане ОСОБА_1 на прилюдних торгах 03 травня 2018 року, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

Також слід зауважити, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем, який повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї.

Крім того, на момент виникнення спірних правовідносин, вже 03 червня 2014 року було прийнято Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Наведені у касаційній скарзі доводи про помилкове застосування до спірних правовідносин норми статті 109 ЖК Української РСР не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищевикладеним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко