ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 645/5628/18

провадження № 22ц/818/4818/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 липня 2020 року в складі судді Бабкової Т.В.

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом у межах кримінального провадження № 0000028 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у провадженні слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області перебувало кримінальне провадження № 0000028 від 13 січня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 286 КК України. ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_2 , який керував автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 150», номерний знак НОМЕР_1 , загинуло дві особи, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також одна особа, ОСОБА_5 , отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Вказав, що він є рідним братом загиблої ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок злочину ОСОБА_3 , у зв`язку з чим визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Зазначив, що втратив свою єдину рідну сестру, що призвело до непомірних душевних страждань. Порушено його звичайний спосіб життя. Він постійно знаходиться у стресовому стані, дуже переживає, у тому числі, і за батьків, які втратили єдину дочку, відчуває сильні душевні страждання, тобто йому спричинена значна моральна шкода.

Просив стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн, яку завдано в результаті вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 286 КК України.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 березня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 286 КК України та засуджено до семи років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Крім того, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_6 в якості відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн, на користь ОСОБА_7 - в якості відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн, у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн - відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 березня 2018 року щодо ОСОБА_2 скасовано в частині відмови в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 і призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він як рідний брат загиблої ОСОБА_3 та потерпілий у кримінальному провадженні має право на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінально караними діями ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_1 посилався на скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції в частині його цивільного позову та на норми КПК України.

24 вересня 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказав, що сама по собі обставина, що позивач визнаний потерпілим, не є підставою для задоволення позову і стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не є особою, якій може бути відшкодована моральна шкода у порядку частини 2 статті 1168 ЦК України.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 21 жовтня 2020 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути cправу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія мотивовано тим, що ОСОБА_1 , який є рідним братом померлої ОСОБА_3 та не проживав з нею на день смерті однією сім`єю, не належить до кола осіб, яким підлягає відшкодуванню моральна шкоди, завдана смертю.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 січня 2016 року, приблизно о 00 годин 15 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 150», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проспекту Московському у м. Харкові згідно висновку судової автотехнічної експертизи №53/16 від 02 лютого 2016 року, перебуваючи згідно висновку судової токсилогічної експертизи №1016-Т/16 від 01 лютого 2016 року, в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, згідно з яким водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або, перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин. Під час руху ОСОБА_2 грубо порушив, згідно висновків судових автотехнічних експертиз №138/16 від 18 лютого 2016 року та № 886 від 18 лютого 2016 року, вимоги пунктів 1.5, 10.1, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України.

Втративши керування, перебуваючи навпроти будинку № 269 на проспекту Московському, ОСОБА_2 змінив напрямок руху ліворуч, виїхавши при цьому на розподільний газон (узбіччя), де допустив наїзд на перешкоду у вигляді двох дерев. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 150», яка перебувала на задньому пасажирському сидінні справа, - ОСОБА_3 , загинула на місці пригоди, пасажирка автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 150» ОСОБА_4 , яка сиділа на передньому пасажирському сидінні, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла у лікарні ХМКЛШНМД ім. проф. Мещанінова, пасажирка ОСОБА_9 , яка займала місце на задньому пасажирському сидінні зліва, отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді перелому кісток тазу, закритого осколкового перелому обох кісток правого передпліччя у верхній третині із зсувом.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_2 , які знаходяться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою та наслідками виразилося в тому, що він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 150», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не зорієнтувався у дорожній обстановці, рухався зі швидкістю, яка перевищувала допустиму у населеному пункті, тим самим вибрав не безпечну швидкість руху, не впорався з керуванням, змінив напрямок руху ліворуч, виїхав на розподільний газон (узбіччя) та допустив наїзд на перешкоду у вигляді двох дерев, що потягло тяжкі наслідки.

Щодо ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження № 0000028 від ІНФОРМАЦІЯ_1, потерпілими у якому визнані, зокрема, мати загиблої ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , її батько ОСОБА_7 та рідний брат ОСОБА_1 .

Потерпілими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заявлені цивільні позови у кримінальному провадженні, у яких вони просили стягнути з ОСОБА_2 на їх користь моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн кожному, яку завдано ОСОБА_2 в результаті вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 286 КК України. Потерпілим ОСОБА_1 також заявлений цивільний позов, відповідно до якого він просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 березня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 286 КК України, та засуджено до семи років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в якості відшкодування моральної шкоди по 500 000,00 грн; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено (а. с. 3-11).

Як вбачається з вироку цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю в результаті дорожньо-транспортної пригоди його сестри ОСОБА_3 , залишено без задоволення, оскільки сестра потерпілого не належить до кола осіб, передбачених частиною 2 статті 1168 ЦК України, у разі смерті яких відшкодовується моральна шкода. Даних щодо проживання потерпілого однією сім`єю з сестрою ОСОБА_3 судом не встановлено, потерпілим не надано.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 березня 2018 року щодо ОСОБА_2 скасовано в частині відмови в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 і призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. У решті вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 березня 2018 року залишено без змін (а. с. 12-18).

Посилаючись на частини 1, 2 статті 61 КПК України, частини 1, 2 статті 127 КПК України, частини 1 та 5 статті 128 КПК України суд апеляційної інстанції вказав, що судом першої інстанції передчасно відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , та його вимоги мають бути розглянуті в порядку цивільного провадження і вирішені відповідно до закону.

Місце проживання ОСОБА_1 з 26 березня 2008 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 6329- від 24 жовтня 2017 року, довідкою про реєстрацію місця проживання особи №10-17/62 від 29 вересня 2017 року (а. с. 115, 116).

На час загибелі у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_3 була працівником Орджонікідзевського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області та з 29 жовтня 2002 року зареєстрована та мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується висновком від 12 лютого 2016 року, даними її паспорту та копією лікарського свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 166-170).

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Отже, згідно із наведеним положенням, завдана смертю фізичної особи моральна шкода відшкодовується визначеному переліку осіб, при цьому диспозиція норми викладена таким чином, що зазначений у ній перелік не підлягає поширювальному тлумаченню.

Частиною другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Системний аналіз положень частини другої статті 1168 ЦК України та частини другої статті 3 СК України дає підстави для висновку, що якщо особа обґрунтовує своє право на отримання відшкодування моральної шкоди тим, що вона проживала разом із померлим, вона має довести не тільки сам факт спільного проживання за однією адресою, а й факт того, що у зв`язку із таким спільним проживанням сторони стали пов`язаними спільним побутом, у них виникли взаємні права та обов`язки.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та його сестра ОСОБА_3 на час смерті останньої за однією адресою не проживали, спільного господарства не вели.

Встановивши, що позивач у справі - ОСОБА_1 є братом загиблої внаслідок дій ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , разом з сестрою на час її смерті не проживав та не був пов`язаний спільним побутом, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо того, що ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 1168 ЦК України не відноситься до кола осіб, які згідно із наведеною нормою мають право на відшкодування моральної шкоди.

Зазначене відповідає висновкам, які викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 212/4885/15-ц, провадження № 61-33969св18; від 13 грудня 2018 року у справі № 182/2352/14-к, провадження № 51-7997 км18.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що він є потерпілим у кримінальному провадженні та його посилання на відповідні норми КПК України судова колегія відхиляє, оскільки ці норми регулюють лише процесуальний порядок провадження у кримінальних справах. Натомість підстави для відшкодування моральної шкоди передбачені вимогами ЦК України. Скасування вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 березня 2018 року судом апеляційної інстанції в частині вимог цивільного позову ОСОБА_1 не є безумовною підставою для задоволення його вимог при розгляді у порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення та він звільнений від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.