Ухвала

02 січня 2020 року

м. Київ

справа № 2-1399/11

провадження № 61-23044 ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року про визнання неправомірною та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_1 , на дії державного виконавця Борискевича Артема Ігоровича,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, вчинених в межах виконавчого провадження № 43353531, щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-1399/11, виданого 05 червня 2013 року Подільськимрайонним судомміста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 124 743,36 грн та судових витрат у розмірі 1 247,43, а всього 125 990,79 грн.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року, скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Обухівськогоміськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Борискевича А. І. про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 жовтня 2016 року у виконавчому провадженні № 43353531, щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-1399/11, виданого 05 червня 2013 року Подільськимрайонним судомміста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики на загальну суму 125 990,79 грн.

У грудні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року та постановуКиївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Згідно із пунктом п`ятим частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

У цій справі оскаржуються дії державного виконавця, при виконанні судового рішення про стягнення боргу, ціна позову у якій станом на 1 січня 2019 року не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн х 500 = 960 500,00 грн).

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому, касаційна скарга не містить мотивів про те, що оскаржувані судові рішення підпадають принаймні під один із випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно роз`яснюємо вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» згідно з яким, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року про визнання неправомірною та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_1 , на дії державного виконавця Борискевича Артема Ігоровича.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь