Дата документу 25.11.2020 Справа № 331/7537/15-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/7537/15Головуючий у 1-й інстанції Смолка І.О.
Пр. № 22-ц/807/2951/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Полякова О.З., Онищенко Е.А.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі Банк) про захист прав споживачів фінансових послуг

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-4), який в подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 181-184) та в якому просив:

- визнати недійсною додаткову угоду від 02.06.2008 року до кредитного договору №7507С41/91 від 05.09.2007 року;

- зобов`язати Банк провести перерахунок кредитної заборгованості та нарахування процентів, та списання коштів за процентною ставкою 12,5 % річних по кредитного договору № 7507С41/91 від 05.09.2007 року з 02.06.2008 року;

- зобов`язати Банк зарахувати грошові кошти безпідставно отримані Банком на підставі недійсної додаткової угоди від 02.06.2008 року в рахунок погашення кредиту шляхом перерахування з рахунку НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , відкритих в АТ «Укрексімбанк», м. Запоріжжя, МФО 313979.

В обґрунтування свого позову зазначив, що між ним та Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» 05.09.2007 року був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит в сумі 48000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі LIBOR (12m) + 7,10% річних, але не менше 12,5% річних, з кінцевим терміном повернення 05.09.2028 рік. Додатковою угодою від 02.06.2008 року, яку позивач не підписував та не був ознайомлений, встановлена процентна ставка на рівні 17,05% річних. Починаючи з 02 червня 2008 року по теперішній час, банк списував з кредитного рахунку позивача проценти за ставкою 17,05 % річних. Посилаючись на норми ст. ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України вважає, що діями відповідача були порушені права позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Смолку І.О. (т.с. 1 а.с. 19).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 20) відкрито провадження у цій справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2017 року (а.с. 2 а.с. 9-10) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 13-17) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов позивача у цій справі.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 16 серпня 2018 року (суддя-доповідач Дашковська А.В., судді Кримська О.М. та Подліянова Г.С. т.с. 3 а.с. 86-92) апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2017 року у цій справі змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на застосування строку позовної давності. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року (т.с. 3 а.с. 169-172) вищезазначену постанову Апеляційного суду Запорізької області від 16 серпня 2018 року у цій справі скасовано в порядку часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

01 вересня 2020 року дана справа надійшла на новий апеляційний розгляд до Запорізького апеляційного суду (т.с. 3 а.с. 173).

Оскільки, Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для нового розгляду цієї справи визначено колегію суддів апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 3 а.с. 174).

З 15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України в новій редакції, тому апеляційний суд при новому апеляційному перегляді цієї справи має керуватись цією редакцією.

Ухвалою апеляційного суду дану справи прийнято до провадження судді-доповідача (т.с. 3 а.с. 175), призначено до розгляду на 25.11.2020 року (т.с. 3 а.с. 177).

05 жовтня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі (т.с. 3 а.с. 182-184), яка потребує розгляду протягом двох днів.

В автоматизованому порядку 06 жовтня 2020 року суддями ОСОБА_4 та Онищенко Е.А. у цій справі замінено суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (т.с. 3 а.с.185-186).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року (т.с. 3 а.с. 192-193) у задоволенні вищезазначеної заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі відмовлено.

У судове засідання 25 листопада 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (через представника позивача ОСОБА_1 адвоката Коваленка С.І. - т.с. 3 а.с. 220-222), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 та інші представники останнього ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове позивача ОСОБА_1 та представників останнього ОСОБА_2 і Балкового Р.Л. та на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Коваленка С.І. (т.с. 3 а.с. 220-222) та представника Банку Зуєвої О.В. (т.с. 3 а.с. 223).

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення …судді в інших справах…не може бути підставою для відводу.

Відводів у цій справі, у тому числі судді Гончар М.С. з підстав того, що вона ухвалювала рішення, як суддя-доповідач, в іншій цивільній справі ЄУН № 323/1863/15 за позовом Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та яке залишено без змін Верховним Судом 13.01.2020 року (т.с. 3 а.с. 198-207), не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі:

- представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Коваленка С.І., який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що він не може надати апеляційному суду будь-які інші докази в обґрунтування позову позивача у цій справі, окрім тих, що вже наявні у цій справі, та зокрема він не може надати апеляційному суду копії квитанцій ОСОБА_1 на підтвердження сплати останнім щомісячних нарахувань з урахуванням збільшеної відсоткової ставки саме у гривнях України;

- представника Банку Зуєвої О.В., яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що ОСОБА_1 вносив щомісячні платежі на користь Банку саме у доларах США з урахуванням збільшеної відсоткової ставки більше десь на декілька сотен доларів щомісяця протягом 7 (семи) років, тому він не міг не знати про збільшену відсоткову ставку, хоча додаткову угоду особисто він не підписував, але він останню визнавав та добровільно її виконував, з боку Банку права ОСОБА_1 не порушені, що у тому числі підтвердив Верховний Суд у своїй постанові в іншій справі за участю тих самих сторін з приводу того самого кредитного договору з урахуванням додаткової угоди та підвищеної ставки відсотків, підстави для задоволення позову позивача у цій справі відсутні;

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), …змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року,).

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 417 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду … апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Апеляційний суд також має при перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі враховувати норми ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, які були чинними на час ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі (03.03.2017 року) та якими керувався останній при ухваленні цього рішення.

Ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно (аналог ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року) містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно (аналог ст. 264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року) питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам у цій справі відповідає лише частково.

Так, апеляційним судом встановлено, що суд, першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі у повному обсязі, правильно керувався ст.ст.10-11, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно та правильно встановив, що права ОСОБА_1 з боку Банку не були порушені.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, 05 вересня 2007р. року між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (виконуючи вимоги Закону України «Про акціонерні товариства» найменування було змінено на ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» є правонаступником ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України») був укладений кредитний договір № 75207С41/91 (т.с. 1 а.с. 5-8), відповідно до якого Банк надав позивачу кредит в сумі 48000,00 доларів США зі сплатою процентів за користуванням кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки, яка визначалася наступним чином: LIBOR (12m) + 7,10% річних, але не менше 12,5% річних на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «Укрексімбанк» (п. п. 2.2.1., 2.5.1 кредитного договору). З умов кредитного договору вбачається, що кредитні кошти надано позивачеві на придбання нерухомого майна, а саме квартири.

АТ «Укрексімбанк» свої зобов`язання за кредитним договором угодою виконало в повному обсязі, а саме - надало позивачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Як вбачається з довідок по рахункам з жовтня 2007 року по вересень 2014 року та не заперечувалось позивачем у суді першої інстанції, останній сумлінно виконував взяті на себе зобов`язання та здійснював погашення основного боргу на рахунок № НОМЕР_2 та нарахованих процентів на рахунок № НОМЕР_1 відкритих в АТ «Укрексімбанк», м. Запоріжжя, МФО 313979.

Судом першої інстанції також правильно було встановлено, що у червні 2015 року Оріхівським районним судом Запорізької області відкрито провадження у справі №2/323/762/15 за позовом АТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_1 щодо стягнення кредитної заборгованості (т.с. 1 а.с. 9-11).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вимоги зазначених норм України позивачем не виконані.

Позивач стверджує, що до отримання позовної заяви Банку (т.с. 1 а.с. 9-11) в червні 2015 року, з умовами додаткової угоди він ознайомлений не був та сплачував нараховані проценти не у валюті кредиту, а в гривнях еквівалентно за курсом гривні до долара США у сумах, які зазначали йому працівники Банку.

Однак, суд першої інстанції правильно зазначав, що позивач не надав у матеріали цієї справи жодного достовірного доказу на підтвердження своєї такої позиції.

Навпаки, судом першої інстанції було правильно встановлено: Банком надано у матеріали цієї справи довідки по рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 за період з 04.09.07р. по 17.09.15р., копії відомостей по нарахованим процентам та заяв на переказ готівки свідчать про сплату позивачем кредиту та процентів через касу Банку на відповідні рахунки саме у доларах США (т.с. 1 а.с. 30-146).

Твердження позивача, що зазначення у виписці по рахунку та у заяві на переказ разом з сумами у доларах США також і еквівалента у гривні підтверджує сплату відповідних платежів саме у гривнях, правильно не були прийняті судом першої інстанції у цій справі в якості обґрунтування з таких підстав.

Відповідно до Додатку 16 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України 01.06.2011 № 174 під час здійснення операцій з іноземною валютою сума зазначається в іноземній валюті та її еквівалент у гривнях. Отже, довідки по рахункам, заяви про переказ готівки складені у відповідності до вимог чинного законодавства та свідчать про сплату нарахованих процентів у валюті кредиту доларах США (т.с. 1 а.с. 30-146).

Крім того, позивач посилався у суді першої інстанції на те, що він не був обізнаний з відсотковою ставкою, встановленою додатковою угодою від 02.06.2008 року, яку він не підписував, як вбачається з категоричного висновку судової почеркознавчої експертизи № 514-16 від 12 травня 2016 року, призначеною судом за клопотанням представника позивача, за змістом якого: підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Позичальник» в оригіналі додаткової угоди до кредитного договору від 05 вересня 2007 року №7507С41/91 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Проте, суд першої інстанції при цьому правильно зазначав, що відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

За змістом ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, у позовній заяві від 08.10.2015р. та у уточненій позовній заяві від 22.06.2016р. позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції зазначав, що саме Банк списував з кредитного рахунка позивача проценти за ставкою 17,05% річних.

Пізніше, у своїх письмових поясненнях та усних поясненнях у суді першої інстанції 03.03.2017 року позивач ОСОБА_1 стверджував, що саме він, його дружина та мати сплачували нараховані проценти самостійно через касу Банку.

Це також підтверджується і матеріалами справи, зокрема довідками по рахункам та заявами на переказ готівки, з яких вбачається, що позивач здійснював погашення основного боргу на рахунок № НОМЕР_2 та нарахованих процентів на рахунок № НОМЕР_1 у розмірі передбаченим кредитним договором з урахуванням змін внесених додатковою угодою від 02.06.2008 року.

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що посилання позивача та представника позивача на висновок судової почеркознавчої експертизи як єдиний доказ по справі, згідно якого вбачається, що позивач не підписував додаткову угоду, не можуть бути підставою для задоволення позову позивача у цій справі, так як є інші докази по справі, які підтверджують факт обізнаності та згоди (волевиявлення) позивача щодо взяття на себе з липня 2008р. зобов`язань по сплаті нарахованих процентів у розмірі 17,05% річних.

Також, суд першої інстанції правильно звернув увагу у цій справі на те, що ОСОБА_1 з липня 2008 по вересень 2014 років щомісяця, сплачуючи проценти за користування кредитом у розмірі 17,05 % річних, звернувся з позовом до суду тільки у жовтні 2015 року, вже після відкриття у червні 2015р. Оріхівським районним судом Запорізької області провадження у справі № 2/323/762/15 за позовом АТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_1 щодо стягнення кредитної заборгованості. При цьому, жодних звернень позивача до Банку з червня 2008 року за наданням роз`яснень з приводу нарахованих процентів не відбувалось.

Таким чином, суд першої інстанції правильно не прийняв за основу доводи позивача і вважав, що ОСОБА_1 було відомо про змінену процентну ставку, починаючи з липня 2008 року, останній із цією ставкою погоджувався, умови договору виконував у добровільно, зокрема сплачував щомісячні нарахування протягом 7 (семи) років поряд з урахуванням підвищеної відсоткової ставки.

Такі дії з боку відповідача свідчать про визнання ним укладення вищезазначеної додаткової угоди від 02.06.2008 року до кредитного договору №7507С41/91 від 05.09.2007 року та її добровільне виконання.

Разом із тим, суд першої інстанції допустився помилки у цій справі: правильно встановивши, що права позивача ОСОБА_1 з боку Банку при вищевикладених обставинах не були порушені, помилково відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його позові у цій справі у зв`язку із спливом позовної давності (ч.ч.4,5 ст. 267 ЦК України), яку у тому числі просив застосувати Банк у цій справі, як відповідач (т.с. 1 а.с. 229-232).

Якщо судом першої інстанції було правильно встановлено, що право позивача Банком порушене не було, суд першої інстанції мав відмовити позивачеві у позові у цій справі лише через необґрунтованість останнього.

Відмова судом у цій справі у задоволенні первісних позовних вимог позивача у цій справі через їх необґрунтованість (про визнання недійсною додаткову угоду від 02.06.2008 року до кредитного договору №7507С41/91 від 05.09.2007 року) є підставою для відмови судом у задоволенні також похідних від них вимог позивача у цій справі (про зобов`язання Банку провести перерахунок кредитної заборгованості та нарахування процентів, та списання коштів за процентною ставкою 12,5 % річних по кредитного договору № 7507С41/91 від 05.09.2007 року з 02.06.2008 року та зарахувати грошові кошти безпідставно отримані Банком на підставі недійсної додаткової угоди від 02.06.2008 року в рахунок погашення кредиту шляхом перерахування з рахунку НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , відкритих в АТ «Укрексімбанк», м. Запоріжжя, МФО 313979).

В іншій частині доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи позовної заяви останнього, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, аналог ст. 81 ч. 6 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, аналог ст. 12 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно (аналог ст. 82 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року), у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду при новому апеляційному перегляді цієї справи не надані.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті, та могли бути підставою саме для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі.

Крім того, встановлено, суд першої інстанції своїм рішенням не вирішував питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Крім того, в силу вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, обставини, встановлені рішенням у…цивільній …справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини.

Апеляційним судом встановлено, що у постанові Верховного Суду від 13 січня 2020 року, якою було залишено без змін постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року, та яка вже набрала законної сили, в іншій справі ЄУН 323/1863/15 (т.с. 3 а.с. 198207) за участі тих самих осіб (за позовом Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором з урахуванням вищезазначеної додаткової угоди та підвищеної ставки, було вже встановлено такі обставини.

«Згідно з п.1 с. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, зокрема виписок по рахункам за період з 04 вересня 2007 року по 17 вересня 2015 року, відкритих на ім`я позичальника, встановив, що ОСОБА_1 щомісячно в один день через касу банку особисто здійснював погашення основного боргу та нарахованих процентів на відповідні рахунки у розмірах, передбачених кредитним договором, з урахуванням змін відсоткової ставки, внесених додатковою угодою від 02 червня 2008 року, тобто визнавав умови вищезазначеної додаткової угоди, погоджувався з останніми та виконував останні з 02 червня 2008 року і до 2015 року (майже 7 років), а порушив питання про визнання недійсною додаткової угоди лише після звернення банку до суду з даним позовом про стягнення заборгованості.

При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не міг не знати, що сплачує кредит після 02 червня 2008 року саме з урахуванням збільшеної відсоткової ставки, оскільки нараховані банком йому щомісячні суми були більшими, ніж ті, що нараховувались йому до цього, а курс гривні по відношенню до долару США при цьому був незмінним чи мав незначні коливання (замість понад 300 доларів США щомісячно стало понад 500 доларів США). ОСОБА_1 не звертався до банку з 2008 року з приводу надання йому розрахунку щомісячних нарахувань за кредитним договором, оскільки останній був для нього зрозумілим і він виконував свої зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором з урахуванням умов додаткової угоди від 02 червня 2008 року (з урахуванням підвищеної відсоткової ставки) свідомо до подання банком позову у цій справі у 2015 році.

Презумпція правомірності правочину (додаткової угоди від 02 червня 2008 року), встановлена ст. 204 ЦК України, належними і допустимими доказами відповідачем не спростована.

Апеляційний суд дав належну оцінку наданій відповідачем незавіреній світлокопії висновку експерта судової почеркознавчої експертизи від 12 травня 2016 року, проведеної в іншій справі, та, відхиляючи її у якості доказу спростування презумпції правомірності додаткової угоди про підвищення відсоткової ставки, врахував норми процесуального права щодо належності і допустимості доказів, те, що у цій справі клопотання про призначення відповідної експертизи не заявлялось і така за ухвалою суду не проводилась. Суд оцінив докази, які свідчать про прийняття позичальником пропозиції кредитора щодо сплати відсотків у розмірі, визначеному цією угодою, а також врахував відсутність судового рішення, яке набрало законної сили про визнання вказаного правочину недійсним.

У зв`язку з наведеним та відповідно до положень статей 526, 530, 610-612, 629, 625, 1048 ЦК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у банку права у цій справі на стягнення з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості за кредитним договором.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд правильно виходив із того, що оскільки додаткова угода про збільшення процентної ставки не визнана недійсною, то підстави для висновку про її неправомірність відсутні.

В силу вимог статті 81 ЦПК України відповідач вправі доводити наявність обставин, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень проти позову.

Тобто, ОСОБА_1 не був позбавлений права в рамках указаної справи про стягнення кредитної заборгованості оспорювати правомірність додаткової угоди від 02 червня 2008 року до кредитного договору, яким було збільшено проценту ставку.

Заявник тривалий період, з моменту підвищення розміру відсоткової ставки до звернення банку до суду у 2015 році, не заперечував проти таких умов договору, у розумні строки, достатні для з`ясування змісту та характеру зобов`язань, після виникнення цього договірного зобов`язання не звертався до контрагента з претензією й до суду з відповідним позовом.

Висновки апеляційного суду про те, що позичальник тривалий час сплачував нараховані проценти з урахуванням зміненої відсоткової ставки, тобто визнав умови додаткової угоди, погодився з ними та їх виконував, є правильними та підтверджуються зібраними і дослідженими у справі доказами.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, зокрема в тому контексті, який на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для нарахування банком кредитної заборгованості з урахуванням процентної ставки, обумовленої додатковою угодою, презумпція правомірності якої у встановленому порядку не спростована, та умови якої виконувались позичальником протягом майже 7 років.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду».

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2017 року у цій справі слід змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання на застосування строку позовної давності, в іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі слід залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 у цій справі частково при вищевикладених обставинах, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 10-11, 60-61, 81, 88, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 81-82, 89, 141, 367-368, 371 372, 374 - 376, 381-384, 417 ч. 1, п. 13 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року із змінами, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2017 року у цій справі змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання на застосування строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 03.12.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Поляков О.З.Онищенко Е.А.