Справа № 352/2598/19
Провадження № 22-ц/4808/1287/20
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В.., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника Тисменицького РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шаманського П.С.

представника ОСОБА_1 адвоката Савчука В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Тисменицькогорайонного управління юстиції Івано-Франківської області про стягнення сплачених коштів, за апеляційною скаргою начальника Відділу державної виконавчої служби Тисменицькогорайонного управління юстиції Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Соповського Івана Володимировича на заочне рішення Тисменицького районного суду від 22 червня 2020 року, ухвалене в складі судді Струтинського Р. Р.у м. Тисмениця,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Відділу державної виконавчої служби Тисменицькогорайонного управління юстиції Івано-Франківської області ( далі ВДВС Тисменицького РУЮ Івано-Франківської області) про стягнення сплачених коштів.

Позовна заява мотивована тим, що він став переможцем прилюдних торгів з продажу нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та як покупець набув право власності на вказане майно. Прилюдні торги зазначеного нерухомого майна відбулись 15 серпня 2013 року і проводилися ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на підставі договору № 15/065/13-I від 11.03.2013 року, укладеному з Відділом ДВС Тисменицького районного управління юстиції. Позивачем 29.08.2013 року на рахунок ВДВС Тисменицького районного управління юстиції сплачені 141 680грн за спірне майно. Попередньо в якості гарантійного внеску за лот №1 15.08.2013року ним було сплачено 8032,00 грн. та 11 288, 00 грн. як додаткова сума винагороди за послуги ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція». Таким чином, він виконав свої грошові зобов`язання, у зв`язку з чим йому, 05 вересня 2013 року було видано акт державного виконавця про прилюдні торги предмета іпотеки. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області у справі № 352/ 3390/13-ц від 10.10.2014 р., яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ у справі № 6-4198св14 від 04.02.2015 р. було визнано недійсними вищезазначені прилюдні торги з продажу нерухомого майна, яке належало попередньому власнику - ОСОБА_3 , та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, ВДВС Тисменицького РУЮ Івано-Франківської області у добровільному порядку не повернув сплачені ним грошові кошти в сумі 141 680 грн. 00 коп. за придбане з прилюдних торгів майно, тому просив стягнути з ВДВС Тисменицького РУЮ Івано-Франківської області 141 680 грн. 00 коп. та судові витрати на його користь.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 22 червня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області, на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 141 680 (сто сорок одна тисяча шістсот вісімдесят гривень) 00 коп та 1416 (одна тисяча чотириста шістнадцять) грн. 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, начальник Тисменицького РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Соповський І. В. подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду з постановленням нового про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що ОСОБА_2 на рахунок Тисменицького РВ ДВС перераховані кошти за придбане на прилюдних торгах нерухоме майно, які згідно платіжного доручення №1790 від 17 лютого 2014 року в сумі 128 709,09 грн Тисменицьким РВ ДВС перераховано стягувачеві ПАТ «Фідобанк». 01 липня 2019 року Тисменицький РВ ДВС надіслано лист № 9680 до ПАТ «Фідобанк» про повернення отриманих коштів, проте вимоги листа виконані не були. На момент здійснення виконавчих дій та реалізації майна,сплачені позивачем кошти отримані ПАТ «Фідобанк». Таким чином вимога до Тисменицького РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) є необґрунтованою. Просить залучити до участі у справі ПАТ «Фідобанк».

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник Тисменицького РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вимоги апеляційної скарги підтримав, просить суд її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, вважає рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) електронних торгів за позовом учасника електронних торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, відповідно виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору. Повернення ОСОБА_2 , як стороні договору купівлі продажу коштів, які він сплатив за оспорюваним правочином, має здійснити інша сторона договору відповідач. Останній зобов`язання щодо повернення сплачених коштів у розмірі 141 680 грн. 00 копійок не виконав, тому підлягає стягнення вказана сума на користь ОСОБА_2 .

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

На підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, судом встановлено, що 15 серпня 2013 року ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», на підставі договору № 15/065/13-I від 11.03.2013 року укладеного з Відділом ДВС Тисменицького районного управління юстиції про надання послуг по організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майн, проведені прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, домоволодіння по АДРЕСА_1 . яке належить ОСОБА_3 .

Продавцем зазначеного майна виступав ДВС Тисменицького районного управління юстиції, покупцем переможець торгів ОСОБА_2 , що визнали у судовому засіданні представники сторін.

Суд немає сумніву щодо достовірності визнаних сторонами справи цих обставин або добровільності їх визнання, тому відповідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

29.08.2013 року на рахунок ВДВС Тисменицького районного управління юстиції були ОСОБА_4 сплачені кошти за домоволодіння по АДРЕСА_1 в розмірі 141 680грн. Попередньо в якості гарантійного внеску за лот. №1 15.08.2013року ним було сплачено 8032,00 грн. та 11 288, 00 грн. як додаткова сума винагороди за послуги ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція».

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі № 352/ 3390/13-ц від 10.10.2014 р., яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ у справі № 6-4198св14 від 04.02.2015 р. було визнано недійсними прилюдні торги з продажу нерухомого майна, яке належало ОСОБА_3 , та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що проведені 15 серпня 2013 року.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті, такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою - третьою та частинами п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак, відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, що встановлені частинами першою, третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Сторонами договору купівлі-продажу є покупець та продавець (стаття 655 ЦК України).

Умови та порядок вчинення виконавчих дій визначають Закон України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі - Інструкція), а також Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Тимчасове положення).

Відповідно до частини першої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Згідно з пунктом 3.1 Тимчасового положення орган державної виконавчої служби укладає із спеціалізованою організацією договір, яким доручає реалізацію майна спеціалізованій організації за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота.

У разі визнання прилюдних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору.

Покупцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є переможець торгів, який підписав протокол про їх результати та отримав затверджений державним виконавцем акт.

Продавцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів може бути як спеціалізована організація, що проводила торги, так і виконавча служба, від імені якої могла виступати спеціалізована організація як організатор торгів.

Ураховуючи те, що реституція, тобто повернення у стан, який існував до укладення недійсного правочину, можлива лише між його сторонами, судам необхідно встановити, хто саме є продавцем та покупцем за договором, який було укладено за результатами проведення прилюдних торгів та який у подальшому визнано недійсним.

При цьому варто врахувати, що якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом державної виконавчої служби договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу державної виконавчої служби, то стороною такого договору є відділ державної виконавчої служби. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом державної виконавчої служби договору, то стороною договору на прилюдних торгах є спеціалізована організація.

Згідно частин першої та другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15 зроблено висновок, що: «наслідком визнання результату прилюдних торгів, яким фактично є оформлений у вигляді протоколу про результати торгів договір купівлі-продажу, недійсним є повернення сторін договору купівлі-продажу - продавця і покупця - до первісного стану, тобто реституція як спосіб захисту, що характерний для зобов`язальних відносин. Відповідно до пункту 4.14 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна торги закінчуються підписанням протоколу про результати торгів, який має силу договору. Вирішуючи питання про те хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором необхідно виходити з умов договору, що укладається між ДВС та спеціалізованою організацією. У випадку якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом ДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу ДВС, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є ДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом ДВС договору, який за своїм змістом є договором комісії, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є спеціалізована організація». Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1981цс16.

Відповідно до пункту 1.1 акту №15/065/13-1-1- про надання послуг від 16 серпня 2013 року на виконання договору від 11 березня 2013 року договору Спеціалізована організація надає послуги з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна.

Із наведеного вбачається, що спеціалізована організація лише надає послуги з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а ВДВС Тисменицького РУЮ самостійно виступає від свого імені на прилюдних торгах як продавець. Крім того, саме виконавча служба отримала грошові кошти, що підтверджується Протоколом №15/065/13-1-1 від 15 серпня 2013 року

Встановивши, що продавцем на прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна є саме ВДВС Тисменицького РУЮ, суд дійшов правильного висновку про стягнення у порядку реституції саме з відповідача на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 141 680 (сто сорок одна тисяча шістсот вісімдесят гривень) за придбане ним майно на прилюдних торгах, які в подальшому визнані недійсними.

Доводи касаційної скарги про те, що ВДВС Тисменицького РУЮ не повинен повертати кошти покупцю, зокрема, суму в розмірі 141 680, оскільки перераховано стягувачеві ПАТ «Фідобанк» не заслуговують на увагу, оскільки саме відповідач був продавцем придбаного позивачем майна на прилюдних торгах і за яке сплачні ним кошти позивачу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову в даній справі становить 141 680 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 грн*100=210 200 грн).

Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу начальника Тисменицького РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Соповського Івана Володимировича залишити без задоволення. Заочне рішення Тисменицького районного суду від 22 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту підписання і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 02 грудня 2020 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський