Справа № 297/377/18
У Х В А Л А

04 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 297/377/18 за його позовом до Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про визнання недійсними наказів, визнання дій незаконними, визнання факту дискримінації, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за участі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, залученого для подання висновку на виконання своїх повноважень, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 17 серпня 2018 року, повний текст якого складено 17 серпня 2018 року, головуючий суддя Фейір О.О., -

в с т а н о в и в :

Рішенням Берегівського районного суду від 17.08.2018 у зазначеному позові було відмовлено (а.с. 148-155 т. 2).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Берегівського районного суду від 17.08.2018 скасовано, позов ОСОБА_1 до ДП «Берегівське лісове господарство» про визнання недійсними наказів, визнання дій незаконними, визнання факту дискримінації, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково:

визнано незаконним наказ директора ДП «Берегівське лісове господарство» від 30.01.2018 № 6-к «Про звільнення головного економіста ДП «Берегівське ЛГ» Мухопадова Володимира Кімовича»;

визнано в діях відповідача, безпосередньо пов`язаних із отриманням згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 , що мали місце 27.11.2017, факт дискримінації позивача за ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав;

поновлено ОСОБА_1 на посаді головного економіста відділу економіки, обліку та звітності ДП «Берегівське лісове господарство» з 30.01.2018;

стягнуто з ДП «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 :

середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.01.2018 по 19.10.2020 в розмірі 777961,01 грн;

30000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Постановлено, що сума стягнутого середнього заробітку нарахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині вимоги про відшкодування моральної шкоди, а також у вимозі про визнання недійсним наказу директора ДП «Берегівське лісове господарство» від 26.09.2017 № 198 «Про зміну організаційної структури, скорочення чисельності та штату працівників» відмовлено.

Стягнуто з ДП «Берегівське лісове господарство»:

на користь ОСОБА_1 1350,00 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору;

21551,03 грн судового збору на користь держави (а.с. 112-138 т. 4).

20.10.2020 до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розподіл судових витрат між сторонами, вмотивоване тим, що до закінчення судових дебатів позивач зробив заяву про розподіл судових витрат, які сплачувалися ним у зв`язку з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій загальною сумою 13500,00 грн, тому просить вирішити питання про розподіл цих судових витрат (а.с. 80 т. 4).

21.10.2020 до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, вмотивована тим, що у справі містяться докази сплаченого позивачем судового збору за розгляд справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій загальною сумою 13500,00 грн, однак, за результатом розгляду справи на його користь стягнуті лише 3000,00 грн у рахунок відшкодування судових витрат, тому позивач просить ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат виходячи із загальної сплаченої ним суми 13500,00 грн (а.с. 82 т. 4).

21.10.2020 до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення (а.с. 83 т. 4). Позивач зазначає, що заявляв вимогу про визнання незаконними дій директора ДП «Берегівське лісове господарство» Шойного Б.А. щодо безпідставного звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, однак, щодо цієї вимоги, з приводу якої сторони подавали докази та давали пояснення, апеляційним судом не ухвалено рішення. Просить ухвалити додаткове рішення щодо вказаної вимоги.

21.10.2020 до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення (а.с. 84-85 т. 4). Позивач зазначає, що заявляв вимогу про визнання факту його дискримінації директором ДП «Берегівське лісове господарство» Шойного Б.А. за захищеною ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав, з приводу цієї вимоги сторони подавали докази та давали пояснення. У Висновку Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначено, що наведена позивачем ситуація може мати ознаки дискримінації за умови встановлення факту підбурювання директором ДП «Берегівське лісове господарство» ОСОБА_2 членів трудового колективу до дискримінації під час голосування щодо звільнення позивача.

Однак, апеляційний суд постановив визнати в діях відповідача, безпосередньо пов`язаних із отриманням згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 , що мали місце 27.11.2017, факт дискримінації позивача за ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав.

Позивач просить ухвалити додаткове рішення, в якому зазначити прізвище директора ОСОБА_2 , який без доручення діє від імені підприємства, а саме, визнати факт дискримінації позивача директором ДП «Берегівське лісове господарство» ОСОБА_2 за захищеною ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав, з приводу чого сторони подавали докази та давали пояснення.

22.10.2020 до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення (а.с. 88-89 т. 4). Позивач зазначає, що справа розглядалася судами тривалий час (з 23.02.2018 по 19.10.2020), однак, із постанови апеляційного суду вбачається, що суд всупереч вимогам ст. 264 ч. 1 п. 7, ст. 430 ЦПК України та висновкам Узагальнення про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах, не допустив негайного виконання рішення. За наявними даними про фінансові результати ДП «Берегівське лісове господарство» за дев`ять місяців 2020 року підприємство отримало прибуток у 3128000,00 грн. Тому є підстави для негайного виконання рішення.

Позивач просить ухвалити додаткове рішення про негайне поновлення його на роботі та про стягнення всієї суми присудженої виплати заробітної плати у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.01.2018 по 19.10.2020.

Відповідач ДП «Берегівське лісове господарство» подав заперечення проти заяв про ухвалення додаткового рішення в справі (а.с. 96-98 т. 4). Зазначає, зокрема, що суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог та щодо визначеного позивачем відповідача з урахуванням подання ним нової редакції позову. Тому для ухвалення додаткового рішення щодо вимог, які не містяться в новій редакції позову, та щодо директора підприємства ОСОБА_2 , який не визначався відповідачем, процесуальних підстав немає. Питання про судові витрати, які сплачувалися позивачем, апеляційним судом вирішене виходячи з обсягу задоволеної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Тож суд ухвалив рішення щодо всіх вимог зміненого позову, а також щодо судових витрат.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 , який свої заяви про ухвалення додаткового рішення підтримав та пояснив, зокрема, що роботодавець поновив його на роботі після отримання вступної та резолютивної частини постанови апеляційного суду, проте, стягнуті кошти наразі не виплатив, відхиливши клопотання представника відповідача адвоката Бурі В.В. про відкладення розгляду заяв, оскільки сторона реалізувала своє право на виклад позиції письмово, даних про наявність у юридичної особи перешкод в реалізації права на представництво немає, а неявка в судове засідання учасників процесу не перешкоджає розгляду питання про ухвалення додаткового рішення, розглянувши заяви позивача за правилами ст. 270 ч. 4, ст. 368 ч. 1 ЦПК України у відсутність представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

За змістом положень ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позивачем вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки розгляд справи з відповідних підстав та в межах заявлених позивачем вимог покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, на стадії апеляційного розгляду не можуть бути доповнені підстави позову, наведені нові підстави, позовні вимоги не можуть бути змінені в бік їх збільшення, доповнення тощо, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 19, ст. 23 ч. 1, 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 184, 351, 352, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення, крім випадків, визначених ЦПК України (ст. 268 ч. 8 ЦПК України).

Особа розпоряджається своїми процесуальними правами вільно, на власний розсуд (ст.ст. 12, 13 та інші норми ЦПК України).

За приписами ст. 270 ч. 1 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Для ухвалення додаткового рішення за заявами позивача ОСОБА_1 жодної з вищенаведених підстав немає.

Питання про судові витрати, що сплачувалися позивачем у зв`язку з розглядом справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, вирішене постановою апеляційного суду від 19.10.2020 з урахуванням задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в межах 10% від заявленої до стягнення суми (а.с. 137 т. 4).

Посилання позивача на зроблену до закінчення судових дебатів заяву про розподіл судових витрат не має значення, позаяк за правилами, передбаченими ст. 141 ч. 8, ст. 246 ч.ч. 1, 2, ст. 270 ч. 1 п. 3 ЦПК України, питання про судові витрати вирішується в тому разі, коли сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, тоді як докази щодо судових витрат, питання про які ставить ОСОБА_1 , на час судових дебатів були наявні в справі.

У первісній редакції позовної заяви (а.с. 1-23 т. 1) ОСОБА_1 заявляв серед інших і вимоги, про:

визнання незаконними дій директора ДП «Берегівське лісове господарство» ОСОБА_2 щодо безпідставного звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України;

визнання факту його дискримінації директором ДП «Берегівське лісове господарство» ОСОБА_2 за захищеною ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав (а.с. 22 т. 1).

У подальшому, усуваючи недоліки залишеної без руху заяви, ОСОБА_1 подав нову редакцію позовної заяви (а.с. 52, 53-77 т. 1), де відповідні вимоги були сформульовані так:

визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення позивача з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України;

визнати в діях відповідача факт дискримінації позивача за захищеною ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав (а.с. 76 т. 1). Тож позивач у відповідній частині змінив (уточнив) предмет позову.

Відповідачем у справі позивач визначив ДП «Берегівське лісове господарство», всі вимоги позову були пред`явлені та вирішувалися щодо цього відповідача. Директор ДП «Берегівське лісове господарство» Шойного Б.А. не був відповідачем за позовом ОСОБА_1 .

Вирішуючи справу, апеляційний суд дав оцінку правомірності дій відповідача ДП «Берегівське лісове господарство» щодо безпідставного звільнення позивача із застосуванням положень ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України. Визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі означає неправомірність дій з його звільнення. Стосовно відсутності потреби в окремому вирішенні вимоги про неправомірність (незаконність) таких дій роботодавця апеляційний суд навів у постанові відповідні мотиви (а.с. 136 т. 4).

Вимогу про визнання в діях відповідача ДП «Берегівське лісове господарство» факту дискримінації позивача за захищеною ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав апеляційний суд задовольнив частково: лише щодо дій відповідача, безпосередньо пов`язаних із отриманням згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 , що мали місце 27.11.2017. В іншій частині, щодо інших обставин, якими обґрунтовувалася ця вимога, апеляційний суд у позові відмовив. Детальна мотивація щодо відповідних обставин наведена в постанові апеляційного суду (а.с. 131-133 т. 4).

Поза наведеним, у справі відсутні процесуальні підстави для вирішення вказаних у заявах позивача ОСОБА_1 вимог безпосередньо щодо директора підприємства ОСОБА_2 , який не був відповідачем у справі, а також для фактичної зміни судом рішення після його ухвалення. Позивач не враховує неприпустимості таких дій та залишає поза увагою зміну ним позовних вимог.

Процесуальний інститут негайного виконання судового рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника (ст. 430 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України, ст. 235 ч. 7 КЗпП України), призначений для якомога швидшого поновлення порушених трудових прав працівника у необхідних межах у разі прийняття судом рішення про поновлення його на роботі та виплату йому відповідних коштів. Так само, негайне виконання рішення до набрання ним законної сили може вимагатися в інших випадках, передбачених частиною 1 статті 430 ЦПК України (відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала, примусова госпіталізація до протитуберкульозного закладу тощо). Інститут негайного виконання судового рішення застосовується судом першої інстанції до набрання ухваленим рішенням законної сили (ст. 273 ч. 1 ЦПК України) і як правило, якщо не застосовуються положення частини 2 статті 430 ЦПК України, в порядку негайного виконання судового рішення стягується лише частина присуджених коштів (у розмірі виплат за один місяць).

Натомість постанова суду апеляційної інстанції в силу положень ст. 273 ч. 2, ст. 384 ЦПК України набирає законної сили з дня її прийняття, тож судове рішення про повне чи часткове задоволення позову набирає чинності відповідно до обсягу задоволених вимог.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України; невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Постанова апеляційного суду підлягає виконанню роботодавцем, позов до якого по поновлення працівника на роботі та оплату вимушеного прогулу задоволено судом, одразу з моменту обізнаності роботодавця щодо такого рішення. Копії вступної і резолютивної частини постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 сторони отримали 20.10.2020 (а.с. 77, 78 т. 4).

Необхідність з`ясування питання щодо негайного виконання рішення суду передбачена законодавцем саме на стадії вирішення справи судом першої інстанції (ст. 264 ч. 1 п. 7 ЦПК України). При вирішенні справи апеляційним судом цивільний процесуальний закон такого обов`язку суду не передбачає (ст. 382 ЦПК України). Така відмінність враховує та відображає специфіку вирішення справи на різних стадіях процесу, порядок набрання ухваленими судами різних інстанцій рішеннями законної сили, порядок і обсяг їх виконання тощо.

Таким чином, необхідність виконання постанови апеляційного суду про поновлення працівника на роботі та стягнення присуджених на його користь коштів у відповідності до резолютивної частини постанови з дня прийняття постанови (негайне виконання) випливає з вимог закону і окремої вказівки на це в постанові, як і окремого ухвалення рішення про негайне виконання постанови, не потребує, процесуальним законом таке не вимагається.

Посилання позивача на Узагальнення про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07.2015), де у п. 4 висловлена думка про те, що в разі ухвалення апеляційним судом рішення по суті вимог, якщо є підстави для виконання вимог ст. 367 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017), суд повинен допустити рішення суду в цій частині до негайного виконання, не спростовує вищевикладеного.

Як убачається зі змісту зазначеного Узагальнення, питання негайного виконання рішення суду розглядалися на прикладах рішень судів першої інстанції. У пункті 4 Узагальнення немає посилання на приклади вирішення відповідних питань апеляційними судами, а також обґрунтування необхідності вказівки в судових рішеннях, ухвалених апеляційними судами, на негайне виконання рішення з огляду на порядок набрання такими рішеннями законної сили, обов`язковість рішень, їх виконання відповідно до змісту резолютивної частини та відповідальність за невиконання.

Відтак, передбачених цивільним процесуальним законом підстав для ухвалення додаткового рішення (додаткової постанови) за заявами позивача ОСОБА_1 немає, тому на підставі ст. 270 ч. 1 п.п. 1, 3, 4, ч. 5 ЦПК України в цьому слід відмовити.

Керуючись ст. 258 ч. 2, ст. 260, ст. 270 ч. 1 п.п. 1, 3, 4, ч. 5, ст. 368 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

В ухваленні додаткового рішення за заявами позивача ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 4 грудня 2020 року.

Судді