ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 грудня 2020 року

м. Харків

права № 644/3784/19

провадження № 22-ц/818/4420/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року в складі судді Ізмайлова І.К.,

у с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості частки у спільній власності подружжя.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2010 року, його позов до ОСОБА_2 задоволено частково. За ним визнано право власності на 1/2 частину легкового автомобіля HONDA ACCORD 2.0 сірого кольору, тип кузову седан-В, номер двигуна НОМЕР_1 , держаний номер НОМЕР_2 . В подальшому йому стало відомо про намір відповідачки продати автомобіль без його згоди.

Враховуючи, що він є власником 1/2 частини автомобіля HONDA ACCORD , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини спільного майна в розмірі 125 000 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 обрано належний спосіб захисту права, що не суперечить статтям 364, 365 ЦК України. Вимоги стосуються стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля в розмірі 125 000,00 грн, виходячи з ціни автомобіля 250 000 грн, що зазначена в договорі купівлі-продажу від 20 серпня 2019 року. Однак, для визначення вартості частки автомобіля необхідно встановити дійсну вартість майна, на підтвердження якої позивачем не надано належних доказів.

На зазначене заочне рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до матеріалів справи долучені докази вартості автомобіля на час розгляду справи, в тому числі договір купівлі-продажу автомобіля від 20 серпня 2019 року, в якому зазначена ціна 250 000 грн. Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність доказів вартості спірного автомобіля є помилковим.

ОСОБА_2 із заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не зверталась, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину легкового автомобіля HONDA ACCORD 2.0, тип кузову седан-В, номер двигуна НОМЕР_1 , держаний номер НОМЕР_2 (а. с. 8-10).

17 листопада 2018 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 видано довіреність на право користування та розпорядження, зокрема продажу, належного їй транспортного засобу - автомобіля HONDA ACCORD 2008 року випуску, тип кузову седан-В, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , посвідчену приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Рибалком Д.В. за реєстром № 1749 (а. с. 116).

22 грудня 2018 року між ОСОБА_4 , що діяв в інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу автомобіля HONDA ACCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 . Відповідно до пункту 3.1 розділу 3 договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 47 000,00 грн (а. с. 119).

05 лютого 2019 року між ВП «Харківською філією ТОВ «Діметрел», що діяло як комісіонер (на підставі договору комісії, укладеного 05 лютого 2019 року № 7284/19/003464 між ВП «Харківською філією ТОВ «Діметрел» та ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу автомобіля HONDA ACCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 . Розділом 3 договору було встановлено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 49 000,00 грн (а. с. 130).

20 серпня 2019 року між ТОВ «Сецагроекспорт», що діяло як комісіонер, та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3.20.08Л, а саме - автомобіля HONDA ACCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 . Розділом 3 договору було визначено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 250 000,00 грн (а. с. 168).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, спірний автомобіль був визнаний спільною сумісною власністю подружжя, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля в розмірі 125 000,00 грн, виходячи з ціни автомобіля - 250 000,00 грн, що зазначена в договорі купівлі-продажу від 20 серпня 2019 року.

Належних та допустимих доказів дійсної (ринкової) вартості спірного майна на момент розгляду справи судом, з метою визначення грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідачки, що може підтверджуватись, зокрема, висновками автотоварознавчих досліджень, звітом про оцінку транспортного засобу з урахуванням технічних характеристик майна на час розгляду справи, позивач суду не надав. Відповідного клопотання про призначення судової авто-товарознавчої експертизи ОСОБА_1 під час розгляду справи не заявляв.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до частиною першою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості частки майна у спільній суміній власності є правильним.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи ОСОБА_1 про те, що вартість спірного транспортного засобу визначена в розмірі 250 000,00 грн на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2019 року, а тому розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідачки на його користь, становить 125 000,00 грн, суд до уваги не приймає, оскільки ціна транспортного засобу умовами договору була визначена за домовленістю сторін.

Разом із цим, вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між сторонами, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна. У випадку відчуження спільного майна та неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 03 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова