КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/5847/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14639/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Добровольській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Савлук Т.В., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна та стягнення грошової компенсації вартості транспортного засобу, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася із зазначеним позовом, уточнивши який зазначила, що із 28 вересня 2013 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі під час якого було нажите спільне майно, зокрема транспортний засіб марки «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 , тип легковий седан, право власності на який відповідач зареєстрував 23 жовтня 2013 року.

З вересня 2017 року сторони не проживають спільно, що підтверджено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 травня 2018 року про розірвання шлюбу.

Відповідач продав вищевказаний автомобіль ОСОБА_3 , а останній здійснив відчуження цього автомобіля ОСОБА_4 .

За висновком судової експертизи визначена середня ринкова вартість цього автомобіля в розмірі 263 587 грн. 30 коп.

Остаточно уточнивши позовні вимоги і посилаючись на положення ст. ст. 49, 57, 60, 65, 70, 71 СК України, ст. 364 ЦК України позивач ОСОБА_2 просила стягнути на її користь із відповідача ОСОБА_1 131793 грн. 65 коп. 50% вартості вищевказаного автомобіля та 3140 грн. витрат на проведення експертизи, покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати (т. 1 а.с. 1-12, 57-60, 150-152, 157, 181-183 т. 2 а.с. 67-68).

Відповідач позовні вимоги визнав частково, не заперечував, що вищезазначений автомобіль придбаний подружжям у період зареєстрованого шлюбу та був спільним майном подружжя, проте 12 травня 2018 року вказаний автомобіль був проданий відповідачем іншій особі ( ОСОБА_3 ) за 100 000 грн., тому вважав, що із відповідача на користь позивача має бути стягнуто 50 000 грн., як Ѕ частина вартості вищевказаного транспортного засобу. В іншій частині позову просив відмовити (т. 1 а.с. 64-67, 93-94, 160 т. 2 а.с. 63-64).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року за заявою представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Патрик Г.Г. залишено без розгляду позовні вимоги до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання об`єктом спільної сумісної власності грошей сплачених за договором купівлі-продажу квартири від 24 липня 2013 року, договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння (т. 2 а.с. 65-66, 70-71, 77-79).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації вартості транспортного засобу задоволено. Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортний засіб - автомобіль марки Volkswagen Polo, 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 реєстраційний номер НОМЕР_2 . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу - автомобіль марки Volkswagen Polo, 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 , в загальному розмірі 131 793,65 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1317,93 грн. та витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, в розмірі 3140,00 грн., а всього на загальну суму 4457,93 грн. (т. 2 а.с. 86-97).

Не погодившись з рішенням районного суду, 29 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кубрак Ж.Б. звернулась до суду з апеляційною скаргою. На обґрунтування скарги зазначила, що відповідач ОСОБА_1 не заперечував фактичних обставин справи, зокрема, набуття автомобіля у період зареєстрованого шлюбу, визнання такого спільним майном подружжя та стягнення половини його вартості. Проте вважав помилковим висновок районного суду про стягнення 131 793,65 грн. грошової компенсації половини вартості цього автомобіля, оскільки судовим експертом була визначена середня ринкова вартість транспортного засобу станом на вересень 2017 року без огляду автомобіля. При цьому суд не врахував, що вищевказаний автомобіль був в активній експлуатації майже п`ять років і потребував ремонту на суму 96 940 грн. та був проданий відповідачем 12 травня 2018 року за 100 000 грн. Зважаючи на вищезазначене, відповідач ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення на користь позивачки грошової компенсації у розмірі 131 793,65 грн. і ухвалити нове судове рішення, яким стягнути 50 000 грн. (т. 2 а.с. 101-107, 123-127).

Позивачка ОСОБА_2 подала відзив в якому апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. На обґрунтування відзиву зазначила, що відповідач не довів необхідності проведення ремонту автомобіля у період шлюбу. Оскільки з вересня 2017 року, сторони не проживали разом і автомобіль знаходився не в спільному, а одноособовому використанні відповідача, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення вартості автомобіля саме на вересень 2017 року, тобто дату припинення шлюбних відносин і такого визначення відповідач не заперечував, доказів іншої дійсної вартості автомобіля не надав. Посилання відповідача на ціну договору купівлі-продажу від 12 травня 2018 року вважала необґрунтованими (т. 2 а.с. 144-148).

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Кубрак Ж.Б. підтримала подану скаргу і просила її задовольнити, представник ОСОБА_2 - адвокат Патрик Г.Г. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Кубрак Ж.Б., ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Патрик Г.Г. і цього представники в суді не заперечували про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 135-136, 143, 157-159)

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі із 28 вересня 2013 року (т. 1 а.с. 13-14).

Під час шлюбу був придбаний транспортний засіб марки «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 , тип легковий седан, право власності на який відповідач зареєстрував 23 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 15).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 травня 2018 року шлюб між сторонами був розірваний, у цьому рішенні зазначено, що з вересня 2017 року сторони не проживають спільно (т. 1 а.с. 153).

12 травня 2018 року був укладений договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_1 продав ОСОБА_6 автомобіль «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 69).

В подальшому ОСОБА_6 здійснив відчуження цього автомобіля ОСОБА_4 .

Цих обставин сторони не заперечували, тому, з огляду на положення ч. 1 і ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд визнав вказані обставини встановленими.

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Відповідні роз`яснення містяться і в п.п. 23, 24, 25, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 цього Кодексу).

Врахувавши вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, що вищезазначений автомобіль придбаний подружжям у період зареєстрованого шлюбу, а відтак цей автомобіль був спільним майном подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Уклавши договір купівлі-продажу від 12 травня 2018 року, відповідач здійснив відчуження належного сторонам автомобіля.

Позивачкою у цій справі заявлено про стягнення матеріальної компенсації вартості частки проданого автомобіля.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Оскільки з вересня 2017 року сторони по справі проживали окремо і вищевказаний автомобіль перебував у одноосібному використанні відповідача ОСОБА_1 , який продав цей автомобіль ОСОБА_6 без згоди позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підлягають задоволенню заявлені позивачкою ОСОБА_2 позовні вимоги про стягнення на її користь із відповідача Ѕ частини вартості вищевказаного автомобіля.

Суд апеляційної інстанції перевірив і відхилив доводи апелянта щодо необґрунтованого визначення районним судом розміру грошової компенсації за Ѕ частину вищевказаного автомобіля врахувавши наступне.

За пунктом 3.1 Договору від 12 травня 2018 року, за яким ОСОБА_1 продав ОСОБА_6 автомобіль «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 . за домовленістю сторін ціна проданого автомобіля визначена в розмірі 100 000 грн. (т. 1 а.с. 69).

Матеріали справи не містять об`єктивних доказів надання згоди позивачкою ОСОБА_2 на продаж цього автомобіля і визначення ціни такого продажу.

Поряд з цим, позивачкою до позовної заяви додано Інформаційну довідку складену оцінювачем ОСОБА_7 (свідоцтво НОМЕР_3 від 07 квітня 2012 року) про ймовірну дійсну (ринкову) вартість колісного транспортного засобу в сумі - 255 607.37 грн. (т. 1 а.с. 22-25).

З метою визначення дійсної ринкової вартості спірного транспортного засобу, за клопотанням позивача, ухвалою районного суду від 11 листопада 2019 року було призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (т. 2 а.с. 14).

За висновком експертів Київського НДІСЕ МЮ України за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 16 березня 2020 року за № 34274/19-54, визначити ринкову вартість досліджуваного транспортного засобу не видається за можливе у зв`язку із ненаданням цього автомобіля експерту для дослідження, однак середня ринкова вартість транспортного засобу марки «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 станом на вересень 2017 року складає: 263 587,30 грн. з урахуванням податку на додану вартість (т. 2 а.с. 28-36).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що висновок експертів Київського НДІСЕ МЮ України за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 16 березня 2020 року за № 34274/19-54 не має суттєвих розбіжностей із оцінкою цього транспортного засобу за Інформаційною довідкою від 26 лютого 2018 року оцінювача ОСОБА_7 щодо складових та розміру визначеної експертами оцінки транспортного засобу. При цьому, експерти Київського НДІСЕ МЮ України були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Відповідач ОСОБА_1 не надав до суду доказів на спростування вищевказаного експертного висновку або дійсної (ринкової) вартості вищевказаного автомобіля, клопотань про призначення експертизи під час розгляду справи не заявляв.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на рахунок фактуру від 10 травня 2018 року № 780 про орієнтовну вартість можливих ремонтних робіт в сумі 96 940 грн. не свідчить про їх необхідність та (або) проведення таких робіт відповідачем, тому не може враховуватись як підстава для зменшення вартості автомобіля, що визначена експертом (т. 1 а.с. 68).

З урахуванням експертного висновку Київського НДІСЕ МЮ України та інших наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації в розмірі 131 793,65 гривень, яка складає різницю між загальною вартістю майна, автомобіля «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 , середня ринкова вартість якого складає 263 587,30 гривні. Такий варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.

Проте, зазначення в резолютивній частині оскаржуваного рішення про визнання спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 , є помилковим і підлягає виключенню, оскільки не враховує того, що за договором від 12 травня 2018 року право власності на цей автомобіль набув ОСОБА_6 , а останнім цей автомобіль відчужений ОСОБА_4 , і під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка ОСОБА_2 заявила про залишення без розгляду позовних вимог до ОСОБА_6 і ОСОБА_4 .

При цьому, остаточно уточнена позовна заява ОСОБА_2 містить лише вимогу про стягнення із відповідача грошової компенсації вартості вищевказаного автомобіля.

Тому, наявність такого висновку районного суду у резолютивній частині оскаржуваного рішення суду від 17 липня 2020 року, про визнання спільним сумісним майном подружжя автомобіля, суперечитиме правовстановлюючим документам, за якими право власності на цей автомобіль ще з травня 2018 року перейшло і належить іншій особі.

Доводів незаконності оскаржуваного рішення в частині стягнення із відповідача на користь позивача 3140 грн. витрат на проведення експертизи, подана апеляційна скарга не містить.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.

Доводи апелянта вищевказаних висновків не спростовують, тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Керуючись ст. 367, п. 1, 3 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2020 року змінити, виключити з його резолютивної частини абзац другий про визнання спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов НОМЕР_1 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 грудня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В. Борисова