Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 369/9993/16-ц

провадження № 61-5611св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - перший заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України імені Івана Черняховського,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року у складі судді Усатова Д. Д., та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року в складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Мельника Я. С., Сліпченка О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року перший заступник військового прокурора Центрального регіону України звернувся з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права користування земельною ділянкою та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що представництво прокурором інтересів держави в суді обумовлено наступними підставами. На підставі рішення Ради Міністрів СРСР від 07.02.1953 № 2903-рс Київському інституту Сухопутних військ у с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області виділена у постійне користування земельна ділянка площею 470,8 га. У подальшому, державним актом серії В № 085468 від 1981 року на право користування землею за землекористувачем - Київським вищим танковим інженерним училищем - закріплено в безстрокове та безоплатне користування 470,8 га землі в межах згідно з планом землекористування; земельна ділянка надана для державних потреб. Відповідно до Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 № 1540-ХІІ, Указу Президента України «Про Збройні Сили України», Указів Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ, організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України у власність держави» все майно, в тому числі і землі Міністерства оборони СРСР, перейшли відповідно до Міністерства оборони України в державну власність. В період розбудови незалежності Держави, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти» було створено вищий військовий навчальний заклад Київський інститут Сухопутних військ на базі Київського вищого танкового інженерного училища імені Маршала Радянського Союзу Якубовського І. Г . Постановою Кабінету Міністрів України від 14 травня 1999 № 816 «Про подальшу оптимізацію мережі вищих військових навчальних закладів Міністерства оборони» зазначений Київський інститут Сухопутних військ реорганізовано у Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 № 421 «Про ліквідацію Військового інституту» ліквідовано Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України. Згідно з актом приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 21 січня 2003 навчальний центр «Гореничі» переданий від Військового інституту керівного інженерного складу Національної академії борони України до Національної академії оборони України.

Згідно Статуту Національного університету оборони України національний університет оборони України є правонаступником Національної академії оборони. Університет є державним вищим військовим навчальним закладом Міністерства оборони України. Університет засновано на державній формі власності. Органом управління майном Університету є Міністерство оборони України. На даний час земельна ділянка, надана для потреб оборони та на якій розміщувалися військове містечко № 1 та навчальний центр «Гореничі», перебуває на обліку у Київському КЕУ.

Однак, у 2009 році, в порушення вимог чинного законодавства України, частина зазначеної земельної ділянки військового містечка № 1 площею 4,745 га, без погодження із постійним землекористувачем, вилучена Києво- Святошинською районною державною адміністрацією Київської області (далі - Києво-Святошинська РДА) та передана в користування фізичним особам. Таким чином відбулось незаконне вилучення з користування Національного університету оборони України земельної ділянки загальною площею 0,9488 га.

Розпорядженням Києво-Святошинської РДА № 1562 від 06 листопада 2009 року земельну ділянку, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, передано у власність ОСОБА_2 для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби (для індивідуального садівництва) на підставі якого їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №581892. 01 вересня 2010 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 646 відчужила земельну ділянку ОСОБА_3 . На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1-16 від 13 січня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починюк Ю. В., ОСОБА_3 відчужила земельну ділянку ОСОБА_1 .

Рішенням господарського суду Київської області від 24 січня 2013 року у справі № 5011-57/14928-2012-26/154-12 задоволено позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та скасовано розпорядження Києво-Святошинської РДА №1562 від 06 листопада 2009 року, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №81892, виданий ОСОБА_2 , оскільки вказане розпорядження прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, а виданий на підставі державний акт на право власності на земельну ділянку - підлягає скасуванню. Тому встановлено факт незаконного вилучення з користування Національного університету оборони України земельної ділянки загальною площею 0,9488 га. Незважаючи на прийняте судом рішення, держава в особі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського не може здійснювати належне їй право користування на вищевказану земельну ділянку, оскільки ОСОБА_1 вказане право не визнає та добровільно повертати незаконно набуте майно наміру не має.

Перший заступник військового прокурора просив:

визнати за державою в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України імені Івана Черняховського право безстрокового та безоплатного користування земельною ділянкою, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області;

витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року позов першого заступника військового прокурора Центрального регіону України задоволено.

Визнано за державою в особі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського право безстрокового та безоплатного користування земельною ділянкою, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, в межах Гореницької сільської ради Києво- Святошинського району Київської області.

Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209 в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Києво-Святошинська РДА перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто, першому власнику земельна ділянка передана у власність неуповноваженим органом. Приналежність спірної земельної ділянки до земель оборони була встановлена у рішенні господарського суду Київської області у справі № 5011-57/14928-2012-26/154-12. Національним університетом оборони ім.. Івана Черняховського (з урахуванням здійсненого реформування) набуто на законних підставах право постійного користування земельною ділянкою площею 470,8 га, в межі якої входить спірна земельна ділянка (встановлено рішенням Господарського суду Київської області від 24 січня 2013 у справі № 5011-57/14928-2012-26/154-12), котре оформлене відповідним державним актом. На теперішній час власником земельної ділянки площею 0,9488 га з кадастровим номером :12:003:0209 є ОСОБА_1 . Прокурором належним чином обґрунтовано доводи того, що розпорядження № 1562 від 06 листопада 2009 року та рішення господарського суду, яким воно скасовано, стосуються саме земельної ділянки з кадастровим номером :12:003:0209, що належить ОСОБА_1 і у зв`язку з цим є всі правові підстави для застосування статті 388 ЦК України. Вибуття спірного майна (земель) відбулося поза волею дійсного власника - держави в особі Міністерства оборони України на підставі розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області. Жодних дій щодо розпорядження спірною земельною ділянкою Міністерством оборони України не вчинялося, що також свідчить про відсутність волі власника на її відчуження і для витребування ділянки у відповідача та передачі у розпорядження держави в особі Міністерства оборони України. Відповідачем по справі до суду подано заяву про застосування позовної давності. Дана заява не підлягає задоволенню, оскільки з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. Дана позовна заява подана до суду прокурором в інтересах в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України. Позовна заява подана відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Тому позов підлягає до задоволення

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2018 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що судову повістку про виклик в судове засідання на 05 квітня 2018 року ОСОБА_1 отримала особисто 03 березня 2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №949, повістку про виклик в судове засідання на 15 червня 2018 року ОСОБА_1 отримала особисто 01 червня 2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №740. Відповідачем в заяві про перегляд заочного рішення не було наведено жодного доказу, в розумінні статті 76 ЦПК України, який би мав істотне значення для правильного вирішення спору та спростовував висновки суду наведені в заочному рішенні суду від 15 червня 2018 року, а обставини, на які посилається відповідач в своїй заяві про скасування заочного рішення у справі, не спростовують висновків суду, наведених у заочному рішенні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що місцевий суд обґрунтовано зазначив, що земельна ділянка, площею 0,9488 га, вибула з володіння держави поза волею власника, тобто наявні всі підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, для її витребування у ОСОБА_1 та передачі у розпорядження держави в особі Міністерства оборони України.

Доводи апеляції про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, відсутні докази того, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки, загальною площею 470,8 га, право на постійне користування якою було закріплене на підставі державного акту 1981 року № 085468, апеляційний суд відхилив, оскільки це спростовуються рішенням Господарського суду Київської області від 24 січня 2013 року у справі №5011-57/14928-2012-26/154-12, яке набрало законної сили, і є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що місцевий суд не застосував позовну давність до спірних правовідносин, апеляційний суд відхилив оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 3-604гс16. Крім цього, вказаний строк переривався, у відповідності до положень частини другої статті 264 ЦК України, внаслідок звернення прокурора до суду з вимогами щодо визнання недійсним рішення, на підставі якого було виділену цю спірну земельну ділянку, та державного акту на право власності на земельну ділянку. Доводи відзивів Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, першого заступника військового прокурора Центрального регіону України на апеляційну скаргу, зокрема, про те, що вибуття спірного земельної ділянки відбулося поза волею дійсного власника, приналежність спірної земельної ділянки до земель оборони була встановлена у рішенні господарського суду Київської області від 24 січня 2013 року, позовна давність до вимог про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України не застосовується, з точки зору другої інстанції та в силу викладеного, спростовують зазначені доводи апеляційної скарги. А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень статті 375 ЦПК України.

Аргументи учасників справи

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та залишити позов без розгляду або ухвалити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, не встановили, чи є спірна земельна ділянка, що належить відвідачеві на праві приватної власності, частиною земельної ділянки, право на постійне користування якої належало Київському вищому танковому училищу на підставі державного акту від 1981 року № 085468. Суди не перевірили належним чином підстави звернення прокурора в інтересах держави, а тому позов слід залишити без розгляду. Крім того, суди безпідставно та помилково не застосували до спірних правовідносин позовну давність, вважаючи, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються, посилаючись при цьому на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 3-604гс16. Зазначений висновок суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, що свідчить про порушення судами норм матеріального та процесуального права.

У квітні 2019 року прокурор подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін. Відзив мотивований тим, що вибуття спірного майна (земель) відбулося поза волею дійсного власника - держави в особі Міністерства оборони України на підставі розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області. Жодних дій щодо розпорядження спірною земельною ділянкою Міністерством оборони України не вчинялося, що також свідчить про відсутність волі власника на її відчуження. У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, це майно може бути витребувано власником шляхом подання віндикаційного позову. Приналежність спірної земельної ділянки до земель оборони встановлена у рішенні господарського суду Київської області у справі № 5011-57/14928-2012-26/154-12. Земельна ділянка площею 0,9488 га вибула з володіння держави поза волею власника, тобто, наявні всі підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, для її витребування у відповідачів та передачі у розпорядження держави в особі Міністерства оборони України.

У квітні 2019 року Національний університет оборони України ім. І. Черняхоського подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін. Відзив мотивований тим, що на цей час власником земельної ділянки площею 0,9488 га з кадастровим номером :12:003:0209 є ОСОБА_1 . У суді було досліджено та доведено, що розпорядження № 1562 від 06 листопада 2009 року та рішення господарського суду, яким воно скасовано, стосуються саме земельної ділянки з кадастровим номером :12:003:0209. що належить ОСОБА_1 . При цьому встановлено, що вибуття спірного майна (земель) відбулося поза волею дійсного власника - держави в особі Міністерства оборони України на підставі розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області.

У квітні 2019 року Міністерство оборони України та Київське квартирно-експлуатаційне управління подали відзив на касаційну скаргу, в якому просять касаційну скаргу залишити без задоволення. Відзив мотивований тим, щоспірна земельна ділянка вибула із володіння власника не з його волі, оскільки жодного рішення Міністерством оборони України та Кабінетом Міністрів України про передачу вказаної земельної ділянки до Комунальної власності не приймалось. Суди зробили висновок про те, що вибуття спірного майна (земель) відбулося поза волею дійсного власника - держави, в особі Міністерства оборони України на підставі розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. Стосовно посилання у касаційній скарзі про незастосування позовної давності, то суди надали оцінку цим доводам з урахуванням висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (провадження № 3-604гс16). У доповненні до відзиву Київське квартирно-експлуатаційне управління вказує про необхідність врахування висновків зроблених в постанові Верховного суду від 25 вересня 2019 року в справі №369/9994/16-ц.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2019 року: клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено; звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання та розгляд касаційної скарги у справі № 369/9993/16-ц; відкрито касаційне провадження в справі; клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року задоволено; зупинено дію заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року до завершення розгляду касаційної скарги.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року призначено справу до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що на підставі рішення Ради Міністрів СРСР від 07 лютого 1953 року № 2903-рс Київському інституту Сухопутних військ у с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області виділена у постійне користування земельна ділянка площею 470,8 га.

Державним актом серії В № 085468 від 1981 року на право користування землею за землекористувачем - Київським вищим танковим інженерним училищем - закріплено в безстрокове та безоплатне користування 470,8 га землі в межах згідно з планом землекористування; земельна ділянка надана для державних потреб.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти» було створено вищий військовий навчальний заклад Київський інститут Сухопутних військ на базі Київського вищого танкового інженерного училища імені Маршала Радянського Союзу Якубовського І. Г .

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 травня 1999 року № 816 «Про подальшу оптимізацію мережі вищих військових навчальних закладів Міністерства оборони» зазначений Київський інститут Сухопутних військ реорганізовано у Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 421 «Про ліквідацію Військового інституту» ліквідовано Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України.

Згідно з актом приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 21 січня 2003 року навчальний центр «Гореничі» переданий від Військового інституту керівного інженерного складу Національної академії борони України до Національної академії оборони України.

У пунктах 1.1, 2.1 Статуту Національного університету оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 22 квітня 2010 року № 211, визначено, що Національний університет оборони України створений у результаті реорганізації шляхом перетворення Національної академії оборони України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 377/99 «Про надання Академії оборони України статусу національного». Національний університет оборони України є правонаступником Національної академії оборони України. Університет є державним вищим військовим навчальним закладом Міністерства оборони України. Університет засновано на державній формі власності. Органом управління майном Університету є Міністерство оборони України.

Земельна ділянка, надана для потреб оборони та на якій розміщувалися військове містечко № 1 та навчальний центр «Гореничі», перебуває на обліку у Київському КЕУ.

Розпорядженням Києво-Святошинської РДА № 1562 від 06 листопада 2009 року земельну ділянку, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, передано у власність ОСОБА_2 для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби - для індивідуального садівництва.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 17 грудня 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

На підставі договору купівлі-продажу № 646 від 01 вересня 2010 року, ОСОБА_2 відчужила дану земельну ділянку ОСОБА_3 , а остання, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1-16 від 13 січня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починюк Ю. В., відчужила земельну ділянку ОСОБА_1 .

Рішенням господарського суду Київської області від 24 січня 2013 року у справі № 5011-57/14928-2012-26/154-12 задоволено позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері і визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської РДА №1562 від 06 листопада 2009 року «Про передачу у власність земельної ділянки гр. України ОСОБА_2 для ведення особистого підсобного господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради», визнано недійним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №581892, виданий ОСОБА_2 .

Рішенням господарського суду Київської області від 24 січня 2013 року у справі № 5011-57/14928-2012-26/154-12 встановлено, що відповідно до державного акту серії В №085468 від 1981 року на право користування землею Національному університету оборони України у с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області виділена у постійне користування земельна ділянка, площею 470,8 га. У 2009 році частина зазначеної земельної ділянки військового містечка №1, площею 4,745 га, без погодження із постійним землекористувачем, вилучена Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області та передана в користування фізичним особам. Розпорядженням Києво-Святошинської РДА № 1562 від 06 листопада 2009 року «Про передачу у власність земельної ділянки гр. України ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради» земельну ділянку, площею 0,9488 га, (кадастровий номер :12:003:0209 ) передано у власність громадянці ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою - серія ЯЛ № 581892. Таким чином відбулось незаконне вилучення з користування Національно університету оборони України земельної ділянки, загальною площею 0,9488 га. Зазначене розпорядження Києво-Святошинської РДА від 06 листопада 2009 року прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту».

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що: «однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 369/9994/16-ц (провадження № 61-27647св18) зазначено: «позовні вимоги першого заступника військового прокурора Центрального регіону України щодо визнання за державою в особі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського права користування земельною ділянкою площею 0,9490 га, кадастровий номер :12:003:0208, у межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Верховний Суд залишає без задоволення з огляду на таке. Як вбачається із рішення у справі № 911/253/13-г, 07 лютого 1953 року Київському інституту Сухопутних військ виділено у постійне користування земельну ділянку площею 470,00 га у с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області рішенням Ради Міністрів СРСР № 2903-рс. Державним актом на право користування землею Київському вищому танковому інженерному училищу в 1981 році закріплено в безстрокове користування 470,8 га землі в межах згідно з планом землекористування для державних потреб. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти» було створено вищий військовий навчальний заклад Київський інститут Сухопутних військ на базі Київського вищого танкового інженерного училища імені Маршала Радянського Союзу Якубовського І. Г . Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 травня 1999 року № 816 «Про подальшу оптимізацію мережі вищих військових навчальних закладів Міністерства оборони» реорганізовано Київський інститут Сухопутних військ у Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 421 «Про ліквідацію Військового інституту» ліквідовано Військовий інститут керівного інженерного складу Національної академії оборони України. Згідно з актом приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 21 січня 2003 року навчальний центр «Гореничі» переданий від Військового інституту керівного інженерного складу Національної академії оборони України до Національної академії оборони України. У результаті реорганізації шляхом перетворення Національної академії оборони України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 377/99 «Про надання Академії оборони України статусу національного університету», Національний університет оборони України є правонаступником усіх прав та обов`язків Національної академії оборони України. Як раніше було вказано у цій постанові, земельна ділянка площею 0,9490 га, кадастровий номер :12:003:0208, належить до земель, переданих державним актом серії В від 1981 року № 085468 у користування Київському вищому танковому інженерному училищу. Отже, Національний університет оборони України імені Івана Черняховського є законним і правомочним користувачем земельною ділянкою площею 0,9490 га, кадастровий номер :12:003:0208. Визнане незаконним та скасоване рішенням Господарського суду Київської області від 15 березня 2013 року у справі № 911/253/13-г розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 06 листопада 2009 року не позбавило його цього права і додаткового захисту не потребує».

Таким чином позовні вимоги про визнання за державою в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України імені Івана Черняховського права безстрокового та безоплатного користування земельною ділянкою, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області є неефективним способом захисту.

Згідно частини першої статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) вказано, що «згідно з принципами диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання (частина перша та друга статті 11, частини перша - третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша - четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що під час розгляду цієї справи кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки, що не позбавляє кінцевого набувача права заявити такий позов у разі ініціювання повернення земельної ділянки власникові. Навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3))».

Суди встановили, що: спірна земельна ділянка, передана у приватну власність, була надана в користування Національному університету оборони України. Тому Національний університет оборони України імені Івана Черняховського є користувачем спірної земельної ділянки. Землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України (частина перша статті 77 ЗК України). Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності (частина друга статті 77 ЗК України). У статті 1 Закону України «Про використання земель оборони» визначено: землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

У справі, що переглядається, з урахуванням обставин встановлених судами: втручання держави у право мирного володіння майном мало нормативну основу у національному законодавстві і характеризувалося доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, та наслідки його застосування були передбачуваними; витребування спірної земельної ділянки переслідувало легітимну мету згідно із загальними інтересами виконання покладених на Національний університет оборони України функцій та завдань. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом спірних земельних ділянок; справедливий баланс між суспільним і приватним інтересами не порушений, оскільки відповідає легітимній меті контролю за використанням цієї ділянки згідно із загальними інтересами; кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки.

З урахуванням встановлених обставин, суди зробили неправильний висновок про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Тому спірну земельну ділянку слід витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, а в задоволенні інших вимог відмовити.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незастосування судами позовної давності з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналіз матеріалів справи свідчить про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення (Т. 1, а. с. 250).

Згідно матеріалів справи заяву про застосування позовної давності подано представником третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 (Т. 1, а. с. 214, 215).

У пунктах 65, 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що: «позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16)».

Оскільки відповідач ОСОБА_1 до якої заявлена позовна вимога про витребування спірної земельної ділянки, не заявляла про застосування позовної давності, то відсутні підстави для її застосування за заявою третьої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що: «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України».

Як свідчить аналіз матеріалів справи відповідач не надав доказів щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді та не заявляв про залишення позовної заяви без розгляду. За таких обставин посилання у касаційній скарзі про те , що суди не перевірили належним чином підстави звернення прокурора в інтересах держави, необґрунтоване.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким: у задоволенні позовної вимоги про визнання права безстрокового та безоплатного користування земельною ділянкою відмовити; позовну вимогу про витребування земельної ділянки на користь університету слід задовольнити, а в іншій частині відмовити в задоволенні позовних вимог. Оскільки судові рішення підлягають скасуванню, то відсутні правові підстави для поновлення їх дії.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що: ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги; за подання позову прокурором сплачено 16 179,28 грн; за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 24 268,92 грн; часткового задоволення позовних вимог, то на неї покладається судовий збір в розмірі 12 734,28 грн.

Керуючись статтями 141, 400 та 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування у ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на користь держави в особі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.

У задоволенні позовних вимог першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання за державою в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Національного університету оборони України імені Івана Черняховського права безстрокового та безоплатного користування земельною ділянкою, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, та позовні вимоги першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування у ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,9488 га, кадастровий номер :12:003:0209, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері центрального регіону судовий збір в розмірі 12 734,28 грн.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. М. Коротун

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук