справа № 208/2541/20
№ провадження 2/208/1503/20
УХВАЛА

Іменем України

10 листопада 2020 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі: головуючого, судді Похвалітої С.М., за участі: секретаря судового засідання Кіблицької М.В., представника позивача - Отрізної М.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» «про визнання протиправною відмову в користуванні пропуску старого зразку, зобов`язання вчинити певні дії» ,

в с т а н о в и в:

24 квітня 2020 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» «про визнання протиправною відмову в користуванні пропуску старого зразку, зобов`язання вчинити певні дії», відповідно до позовних вимог позивачем заявлені наступні вимоги:

- визнати відмову Генерального директора Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» в користуванні перепусткою старого зразку на контрольно-пропускних пунктах Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» - незаконною.

- зобов`язати Генерального директора Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» дозволити мені ОСОБА_1 - віруючій людині - на контрольно-пропускних пунктах Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» користуватися перепусткою старого зразку в паперовому вигляді.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем знаходиться у трудових правовідносинах, а саме працює машиністом насосних установок цех № 35 водозабезпечення Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат». Згідно до наказу № 38 від 16.01.2020 року відповідачем проводиться обмін перепусток старого зразку на пластикові перепустки СКУД, які є безконтактною картою, що програмується заводським ідентифікатором, який працює по технології радіочастот ідентифікації, і є носієм інформації даних, в тому числі персональних даних особи. Позивач зазначає, що вона є віруючою людиною , яка має права та гарантії передбачені ст. 35 Конституції України, а тому у зв`язку з релігійними переконаннями позивачу не було присвоєно ідентифікаційний номер, про що зроблено відповідну відмітку в паспорті громадянина України. Пластикові перепустки - це карта, яка є носієм персональної інформації про власника. Усередині пластикова перепустка містить електронний безконтактний чіп, що дозволяє СКУД зчитувати дані з перепустки. Ці дані будуть відображатися на моніторі охорони комбінату. Тому позивач та інші її колеги, які також є віруючими, звернулися до Генерального директора ПАТ «ДМК» із заявою про надання дозволу користуватися перепустками старого зразку, не замінюючи їх на пластикові перепустки системи СКУД, але листом від 16 березня 2020 року № 01/179, та від 15.04.2020 р. № 01/238 позивачу та іншим її колегам відмовлено в користуванні перепустками старого зразку. Позивач вважає відмову Генерального директора ПАТ «ДМК» протиправною, яка є примушуванням позивача до обробки її персональних даних з метою оформлення пластикової перепустки СКУД, що є неправомірним втручанням в її особисте життя з боку комбінату та порушенням вимог ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив провадження по справі закрити в зв`язку з відсутністю предмету спору.

Позивач в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, надала заяву про відкладення розгляду справи для укладання угоди з адвокатом.

Вислухавши представника відповідача, дослідив матеріали справи, підстави та обґрунтування заявленого позову, відзиву на позову, вивчив докази подані сторонами, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено позивач є співробітником ПАТ «ДМК», та працює на посаді машиніста насосних установок цеху № 35 водозабезпечення ПАТ «ДМК».

02.09.2019 року наказом № 1091 ПАТ «ДМК» «про внесення змін в «Положення про організацію пропускного і внутрішньо об`єктного режиму на ПАТ «ДМК», затвердженого і введеного в дію наказом по комбінату від 30.11.2017 року № 1035 внесені зміни до Положення, та зобов`язано ознайомити з зазначеними змінами директорів керівників, спеціалістів і службовців під розпис.

16.01.2020 року наказом Генерального директора Подкоритовим О.Л. за № 38 «про реалізацію інвестиційного проекту «Система контролю керування доступом» та перехід на електронні пропуска п. 1.2. наказано організувати видачу перепусток СКУД робітникам підприємства, підрядним та стороннім організаціям. Забезпечити загальний обмін перепусток старого зразка на пластикові перепустки СКУД для забезпечення пропускного режиму і контролю входу/виходу.

11.02.2020 року наказом Генерального директора ПАТ «ДМК» ОСОБА_2 за № 141 внесені зміни до № 2 в Положення про організацію пропускного і внутрішньо об`єктового режимів на ПАТ «ДМК» , затверджене наказом по комбінату від 30.11.2017 року за № 1035, та зобов`язано з зазначеними змінами ознайомити керівників, спеціалістів і службовців під розпис.

Згідно до р. 2 Положення, визначено що ОСОБА_3 це система контролю керування доступом; пропуск це ідентифікаційна проксі-карта ОСОБА_3 ; зчитувач карт та перепусток це контролер RF card зчитувач ідентифікаційної проксі-карти.

У відповідності до абз. 4 р. 3 Положення, вхід та вихід людей на територію комбінату здійснюється через встановлені контрольно-пропускні пункти, обладнані СКУД .

Зразок пропуску відображає данні найменування організації на які особа працює, її прізвище, ім`я та по-батькові, займана посада, дата видачі пропуску та його номер, фото, та данні щодо графіку (режиму) праці особи.

06.03.2020 року ознайомившись із зазначеними наказами, ОСОБА_1 , разом з іншими співробітниками підприємства звернулися до Генерального директора ПАТ «ДМК» із заявою якою просили залишити їм пропуски старого зразка з релігійних підстав.

16.03.2020 року за вих. № 01/179, Генеральним директором ПАТ «ДМК» ОСОБА_2 на заяву ОСОБА_1 та інших, надано відповідь щодо підстав введення пропускної системи ОСОБА_3 , в тому числі що проксі-карта Mifare 0,8 mm Classik 1k є пластиковою безконтактною картою що програмується з заводським ідентифікатором, яка працює за технологією радіочастотного ідентифікування і є носієм інформації, як базового елементу системи контролю керування доступом і не містить штрих-коду. Що обладнання системи контролю доступу сертифіковане на території України, сертифікатом відповідності № UA.1O230.0173-19. Враховуючи колективне звернення, ОСОБА_1 та іншим співробітникам які звернулися із відповідною заявою не будуть внесені персоніфіковані данні (в тому числі фото співробітника) та не будуть відображатися на моніторі охоронця. Що в базі даних будуть відображатися: цех, табельний номер, графік праці, а замість прізвища, імені та по-батькові, буде зазначено особа 1.

26.03.2020 року ОСОБА_1 , разом з іншими співробітниками повторно звернулася до Генерального директора ПАТ «ДМК» ОСОБА_2 , із заявою, якою просили врахувати їх незгоду на внесення персональних даних до бази ОСОБА_3 , та заперечення щодо обробки такої інформації, з посиланням на Закону України «Про свободу совісті і віросповідання» від 31.01.2019 року, та прийняти рішення щодо альтернативного пропуску їх до робочих місць на підприємство.

15.04.2020 року за вих № 01/238. Генеральним директором ПАТ «ДМК» ОСОБА_2 надано відповідь на заяву від 26.03.2020 року, якою повідомлено, в тому числі і ОСОБА_1 про те, що п. 3.5.5. Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПАТ «ДМК» є обов`язковим для всіх співробітників підприємства. Що видача перепусток підприємством працівникам, жодним чином не порушує права працівників.

24.04.2020 року ОСОБА_1 подала даний позов.

Статтею 32 Конституції України проголошено право людини на невтручання в її особисте життя. Крім того, не допускається збирання, зберігання, використання поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З метою конкретизації права людини, гарантованого статтею 32 Конституції України, та визначення механізмів його реалізації 1 червня 2010 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про захист персональних даних» (далі Закон), який набрав чинності з 1 січня 2011 року. Предметом правового регулювання Закону є правовідносини, пов`язані із захистом персональних даних під час їх обробки.

Визначення поняття персональні дані наводиться в абзаці восьмому статті 2 Закону, відповідно до якого персональними даними є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Але законодавством України не встановлено і не може бути встановлено чіткого переліку відомостей про фізичну особу, які є персональними даними, задля можливості застосування положень Закону до різноманітних ситуацій, в тому числі при обробці персональних даних в інформаційних (автоматизованих) базах та картотеках персональних даних, що можуть виникнути у майбутньому, у зв`язку зі зміною в технологічній, соціальній, економічній та інших сферах суспільного життя.

Відповідно до статті 24 Кодексу законів про працю України громадянин при укладенні трудового договору зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

У зв`язку з цим персональні дані працівника, які містяться в паспорті або документі, що посвідчує особу, в трудовій книжці, документі про освіту (спеціальність, кваліфікацію), документі про стан здоров`я та інших документах, які він подав при укладенні трудового договору, обробляються володільцем бази персональних даних на підставі статті 24 Кодексу законів про працю України виключно для здійснення повноважень володільця бази персональних даних у сфері правовідносин, які виникли в нього з працівником на підставі трудового договору (контракту).

Таким чином, інформація про найманих працівників є базою персональних даних, оскільки, особові справи, трудові книжки, копії паспортів, документів про освіту зберігаються та обробляються роботодавцем.

Поняття «база персональних даних» визначене абзацом другим статті 2 Закону, відповідно до якого база персональних даних іменована сукупність упорядкованих персональних даних в електронній формі та/або у формі картотек персональних даних.

З огляду на це база персональних даних є упорядкованою сукупністю логічно пов`язаних даних про фізичних осіб:

що зберігаються та обробляються відповідним програмним забезпеченням, є базою персональних даних в електронній формі;

що зберігаються та обробляються на паперових носіях інформації, є базою персональних даних у формі картотек.

Картотекою персональних даних є будь-який структурований масив персональних даних, що є доступним з визначеними критеріями, незалежно від того, чи є такий масив централізованим, децентралізованим або розділеним на функціональних або географічних засадах.

Такі дані мають бути структуровані за визначеними критеріями, що стосуються фізичних осіб, щоб забезпечити легкий доступ до відповідних персональних даних.

Виходячи з положень статті 2 Закону, персональні дані одночасно можуть бути упорядковані і в електронній формі, і в формі картотек.

Метою обробки персональних даних є забезпечення володільцем бази персональних даних належного здійснення діяльності, визначеної в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих документах, які регулюють його діяльність, та внаслідок якої виникає необхідність у вчиненні будь-якої дії або сукупності дій з обробки персональних даних у базах. Слід звернути увагу на те, що склад та зміст персональних даних мають бути відповідними та не надмірним стосовно визначеної мети їх обробки.

Визначення категорії обробки персональних даних залежить від вимог до обробки персональних даних, які містяться в базах персональних даних заявника.

Так, Законом передбачені загальні та особливі вимоги обробки персональних даних. Статтею 6 Закону встановлені загальні вимоги обробки всіх наявних у суспільному житті персональних даних особи, за винятком персональних даних, для яких статтею 7 Закону визначені особливі вимоги обробки. До таких персональних даних належать дані про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, а також даних, що стосуються здоров`я чи статевого життя.

Обробка персональних даних відповідно до частини 5 статті 6 Закону здійснюється за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Так, відповідно до абзацу п`ятого статті 2 Закону згодою суб`єкта персональних даних є будь-яке документоване, зокрема письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Обробка даних про фізичну особу без її згоди не допускається, крім випадків, визначених Законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. В цьому випадку під Законами розуміються всі інші Закони, які надають право на обробку персональних даних із зазначенням чіткого переліку таких даних.

Закон також дозволяє здійснювати обробку персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних, якщо обробка персональних даних є необхідною для захисту його життєве важливих інтересів. У такому випадку обробляти персональні дані без згоди суб`єкта персональних даних можна до часу, коли отримання згоди стане можливим.

Згідно з вимогами Закону згода суб`єкта персональних даних на обробку персональних даних повинна містити інформацію щодо: мети, яка визначається володільцем бази персональних даних в залежності від виду його діяльності, при здійсненні якої виникає необхідність у обробці персональних даних у базах персональних даних, конкретних цілей обробки персональних даних, для досягнення яких володілець бази персональних даних обробляє персональні дані у цій базі(стаття 2 Закону); обсягу персональних даних, а саме чіткого переліку персональних даних фізичної особи, які можуть обробляються володільцем бази персональних даних у цій базі(стаття 6 Закону); порядку використання персональних даних, який передбачає дії володільця бази щодо обробки цих даних, в тому числі використання персональних даних працівниками володільця бази персональних даних, відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними(стаття 10 Закону); порядку поширення персональних даних, який передбачає дії володільця бази персональних даних щодо передачі відомостей про фізичну особу з бази персональних даних(стаття 14 Закону); порядку доступу до персональних даних третіх осіб, який визначає дії володільця бази персональних даних у разі отримання запиту від третьої особи щодо доступу до персональних даних, у тому числі порядок доступу суб`єкта персональних даних до відомостей про себе(стаття 16 Закону).

Як встановлено під час судового розгляду, відповідачем ведене систему контролю управління доступом для обліку входу/виходу суб`єктів на територію та з території підприємства, для забезпечення обліку, комерційних інтересів, та процесів пов`язаних із безпекою виробництва, комерційної таємниці та інше.

Однією зі складових процесу обробки персональних даних є їх збирання, що передбачає дії з підбору чи впорядкування відомостей про фізичну особу та внесення їх до бази персональних даних.

Так, згідно зі статтею 12 Закону володілець бази персональних даних протягом десяти робочих днів з дня включення персональних даних до бази персональних даних, що є дією зі збирання персональних даних, зобов`язаний повідомити суб`єкта персональних даних, виключно в письмовій формі, про його права, що визначені статтею 8 Закону, мету збору даних, яка визначається володільцем бази персональних даних, та осіб, яким будуть передаватися персональні дані.

Як встановлено, відповідачем дотримано норму Закону, так як позивача письмово повідомлено з наказами які є підставою для заміни перепусток «старого» зразка на «новий» зразок, з врахуванням заяви позивача про не надання згоди на обробку персональних даних відповідачем, яка відповідачем врахована, та про що відповідач повідомив позивача письмово як у відповіді від 16.03.2020 року № 01/179, так і в відповіді від 15.04.2020 року за № 01/2385.

У випадку незаконної обробки персональних даних та втручання в особисте життя особи, суб`єкт персональних даних вправі звернутися до володільця та/або розпорядника персональних даних з вмотивованою вимогою: заборонити таку обробку; внести зміни до своїх персональних даних (у випадку їх недостовірності); вимагати їх видалення (знищення).

Якщо ця вимога суб`єкта персональних даних не буде виконана, то особа може оскаржити вказані дії чи бездіяльність володільця або ж розпорядника персональних даних до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду.

Крім того, відповідно до статті 188-39 Кодексу України про вчинення адміністративних правопорушень (надалі КУпАП) винна особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності, зокрема за: неповідомлення або несвоєчасне повідомлення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про обробку персональних даних або про зміну відомостей, які підлягають повідомленню згідно із законом, повідомлення неповних чи недостовірних відомостей.

Невиконання законних вимог (приписів) Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або визначених ним посадових осіб секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо запобігання або усунення порушень законодавства про захист персональних даних.

Недодержання встановленого законодавством про захист персональних даних порядку захисту персональних даних, що призвело до незаконного доступу до них або порушення прав суб`єкта персональних даних.

Отже, маючи справу з порушенням чи проблемним питанням щодо захисту персональних даних потрібно звертатися до Уповноваженого, який здійснює контроль за додержанням законодавства про захист персональних даних та складає протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності і направляє їх до суду у випадках, передбачених законом.

Як встановлено в ході судового розгляду, на час звернення із позовом та на час розгляду справи по суті позивачка ОСОБА_1 користується попереднім видом перепусток на ПАТ «ДМК» не має обмежень у доступі до свого робочого місця, та її особисті дані, як вона добровільно надала відповідачу при працевлаштуванні, зазначені на наявній у позивача перепустці «старого» зраза у паперовому виді та містять наступні дані: найменування підприємства, номер пропуску, графік роботи, прізвище, ім`я та по-батькові позивача, займана нею посада дата видачі пропуску.

Згідно до наданих доказів сторонами, згідно до Положення про організацію пропускного і внутрішньо об`єктового режимів на ПАТ «ДМК», та з врахуванням вимог ч. 1, 2 ст. 24, ч. 2 ст. 32, ч. 1, 2 ст. 35 Конституції України, ст. 3, ч. 1 ст. 4, ч. 2, 10 ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», та з врахуванням ч. 1 ст. 142 КЗпП України, п. 3.5.5. Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПАТ «ДМК», відповідачем, в особі Генерального директору ПАТ «ДМК» Подкоритова О.Л., повідомлено позивача ОСОБА_1 у відповіді від 16.03.2020 року за вих. № 01/179, та у відповіді від 15.04.2020 року за вих. № 01/238, підстави введення пропускної системи ОСОБА_3 , матеріалу з якого буде виготовлена проксі-карта Mifare 0,8 mm Classik 1k, яка є носієм інформації та не містить штрих-коду, що інформація яка буде в неї внесена це - не буде мати персоніфікованих даних, таких як прізвище, ім`я та по батькові особи, замість чого буде зазначено ОСОБА_1 , не буде мати і фото співробітника. Дані що будуть відображені це цех, табельний номер, графік праці, що не відноситься до даних, які мають обмеження у роботодавця, так як саме роботодавець приймаючи особу на роботу створює робоче місце, його облік та складає графік праці особи.

Ст. 55 Конституції України, Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно до ст. 15 ЦК України:

1.кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦК України, Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Ч. 3 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 13 ЦПК України, - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою право на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорюванні, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини, та докази надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про відсутність спору на час звернення із позовом та на час його розгляду по суті.

Також судом враховується, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній процесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на позитивні та негативні залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов.

Оскільки як встановлено, на час вирішення справи по суті, права позивача щодо норм правовідносин як трудових, відповідачем не порушено, позивач як користувалася виданою їй відповідачем перепусткою «старого» зразка так і користується станом на 02.07.2020 року, у разі зміни перепуски «старого» зразка на «новий» зразок, згідно до СКУД затвердженого з Положенням на ПАТ «ДМК», змінюється лише матеріал перепустки, та зменшується навіть обсяг інформації яка буде оброблятися системою, так як замість існуючого на даний час на перепустці «старого» зразка відображення фото позивача, перепустка «нового» зразка не буде мати фото позивача, замість даний на перепустці «старого» зразка що відображає прізвище, ім`я та по-батькові позивача, на перепустці «нового» зразка, буде відображено найменування особи як «Особа-1», а тому жодних порушень на час вирішення справи по суті, які б обґрунтовувалися вимогами Закону України «Про захист персональних даних», судом на час розгляду справи по суті не встановлено.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

А тому, враховуючи вище зазначене суд приходить до висновку що позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 не є такими що містять предмет спору, як на час звернення із позовом, так і на час розгляду справи по суті, а вирішення справи не майбутнє не узгоджується із приписами ЦПК України, так як лише наявне порушення підлягає захисту.

В той же час, суд враховує правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 686/20582/19-ц, згідно до якої підтверджено що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Але відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Так, згідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору.

А тому, встановив, що у заявлених позовних вимогах ОСОБА_1 , як на час звернення із позовом, так і на час розгляду справи по суті, відсутній предмет спору, цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» «про визнання протиправною відмову в користуванні пропуску старого зразку, зобов`язання вчинити певні дії», підлягає закриттю з підстав п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, згідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України, суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Так, згідно до аб. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні із позовом, позивачем ОСОБА_1 понесені судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 849 (вісімсот сорок дев`ять) тисяч 21 копійки, які згідно до ст. 142 ЦПК України, аб. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» підлягають поверненню позивачу.

На підставі вище зазначеного, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 255, 260 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» «про визнання протиправною відмову в користуванні пропуску старого зразку, зобов`язання вчинити певні дії», з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закрити.

Роз`яснити позивачу, що згідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Зобов`язати ГУДКСУ у Дніпропетровській області повернути платнику ОСОБА_1 , РНОКПП відсутній, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 - 840 (вісімсот соро) гривень 80 копійок - витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви ОСОБА_1 , згідно платіжного доручення № від 21.04.2020 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно до 15.5) Перехідних положень ЦПК України, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

15.8) оприлюднення інформації щодо справи, визначеної цією редакцією Кодексу, на офіційному веб-порталі судової влади України здійснюється в порядку, визначеному Положенням про автоматизовану систему документообігу суду.

Відповідно до внесених змін доЦивільного процесуального кодексу України(Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2004, N 40-41, 42, ст. 492):, а саме в Розділ VI "Прикінцеві положення":"3. Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).".

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП відсутній, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат», , юридична адреса м. Кам`янське Дніпропетровської області, вул. Соборна, № 18-Б.

Суддя Похваліта С. М.