КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6736/2020 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2020 р. Київський Апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі - Гаврюшенко К.О.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного

суду в порядку спрощеного позовного провадження

Цивільну справу за за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 та представника Київської міської ради

На рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

Київської міської ради, 3-особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві

про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в

порядку спадкування

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, 3-особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 - день смерті ОСОБА_3 ; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року, встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_4 протягом 5 років з 2000 р. по 2006 рік та визнати за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_1 ;

в апеляційній скарзі представник Київської міської ради просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційних скаргах посилалися на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 43 років, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.7), на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що є предметом спору, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2005 року виданого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3у-1576 та в Київському міському БТІ 12.07.2005 року (а.с. 49, 50 зв.).

Згідно повідомлення КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23.10.2019 p., первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена за ОСОБА_5 на підставі довідки ЖБК «Домобудівник-3» № 76 від 19.10.1995 p.; далі право власності перейшло та зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 7 25.06.2005, № 3у-1576 (а.с. 118).

Згідно повідомлення Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у місті Києві від 30.10.2019 року за № 17371/3.1-44, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутня будь яка інформація щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; актового запису про шлюб ОСОБА_3 , 1962 р.н. не виявлено (а.с. 162, 163).

19 липня 2006 року до Сьомої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява позивачки від 15.07.2006 р. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 8).

Отже, заява про прийняття спадщини подана ОСОБА_1 у визначений ч.1 ст.1270 ЦК України строк у межах шести місяців з часу відкриття спадщини.

З копії спадкової справи №448 щодо майна померлого ОСОБА_3 (а.с.123-148) вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори звертався ОСОБА_2 , якому за повідомленням Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 2.11.2006 р. було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини (а.с.133).

ОСОБА_2 до нотаріальної контори подано заповіт від 18.01.2006 р., виданий на його ім`я від імені ОСОБА_3 (а.с.132).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.03.2009 року у справі № 2-1182/1, ухваленим за позовом ОСОБА_1 , визнано заповіт ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений 20 лютого 2006 року Яцьківською сільською радою Васильківського району Київської області недійсним (а.с.170-171).

Постановою Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 29.07.2009 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 з посиланням на знаходження спадкової справи у Дніпровському районному суді м. Києва (а.с.15).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано довідки від 15.05.2006 року № 59 та від 6.07.2006 р. № 86, що видані головою правління ЖБК «Домобудівник-3», у яких зазначено про те, що вона (позивачка) дійсно проживала спільно з ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 на час відкриття спадщини з 2000 року по 2006 рік (а.с. 9, 10).

Також надано грамоту про вінчання та довідки Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври української православної церкви від 09.11.2006 року з підтвердженням про те, що 23 листопада 2001 року в Храмі Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври було здійснено вінчання між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 24-25, зв.).

Згідно довідки на одержання праху №4.89.Д (а.с.28) та довідки Виробничого управління Комунального господарства Броварської міської ради Київської області від 20.11.2006 р. № 239, урну з прахом ОСОБА_3 отримала 16.11.2006 року ОСОБА_1 , яка й провела поховання урни 19.11.2006 р. на Броварському міському кладовищі (а.с. 29).

Постановлюючи рішення в частині позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю суд виходив з того, що ця обставина підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями свідка ОСОБА_7 , які не суперечать одне одному, тому відсутні підстави ставити під сумнів їх достовірність та правдивість.

Проте, що стосується періоду їх проживання однією сім`єю, то суд виходив з наступного.

Так, судом встановлено, що позивачка проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без встановленої законом реєстрації шлюбу, оскільки між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, та були пов`язані спільним побутом, правами та обов`язками.

Звертаючись до суду із цим позовом позивачка просила встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з 2000 по 2006 р.р.

Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно роз`ясень п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності.

Виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом 2004 року, і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Таким чином, виходячи із наявних в матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки вони проживати однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, що підтверджено показами свідка та наявними в матеріалах справи доказами. Тому, в зв`язку з доведеністю цих позовних вимог встановлення заявленого позивачкою факту, який згідно принципу незворотності дії закону у часі та п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, підлягає до встановлення з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_3 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При вирішенні спору суд також враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 546/912/16-ц, відповідно якої інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української PCP, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому, вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Як вбачається з пояснень позивачки, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю необхідно їй для отримання статусу потерпілого у кримінальному провадженні. На підтвердження цього ОСОБА_1 надано постанову про відмову у визнанні потерпілим від 15.02.2013 року, винесену слідчим слідчого відділу Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві про розгляді матеріалів досудового розслідування внесеного до ЄРДР за № 02633 від 14.02.2013 р. за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, відповідно до якої позивачці було відмовлено у залученні її потерпілою у вказаному кримінальному провадженні (а.с.27, т.1).

Позов в частині вимог про визнання за позивачкою права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування задоволенню не підлягає, оскільки в рамках спірних правовідносин з урахуванням періоду задоволених позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, не може бути застосована норма ст.1264 ЦК України якою визначено четверту чергу спадкоємців за законом, якими є особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.03.2009 року у справі № 2-1182/1 встановлено, що вона є спадкоємцем четвертої черги щодо майна ОСОБА_4 , оскільки проживала з ним більш як п`ять років однією сім`єю.

Суд правильно вважав, що ці доводи не можуть бути взяті до уваги, оскільки предметом спору у вказаній справі було оспорювання правочину, а саме визнання заповіту недійсним, та зазначений висновок міститься лише в мотивувальній частині рішення на підтвердження права ОСОБА_1 в тій справі щодо оспорення заповіту.

Також правильним є висновок суду про те, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі, оскільки спадщина ним не приймалась, а складений на ім`я ОСОБА_2 заповіт визнаний недійним.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Київської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 3.12.2020 р.

Головуючий :

Судді :