Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 742/1001/16-ц

провадження № 61-2955св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року у складі судді Короткої А. О. та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 04 січня 2019 року у складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Вінгаль В. С., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до

ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 06 березня 2001 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 4 652,00 доларів США та зобов`язався їх повернути у строк до 06 червня

2001 року. Однак в обумовлений термін кошти не були повернуті. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 23 492,60 грн. Відповідач виконав вказане рішення лише

18 березня 2016 року. На момент ухвалення рішення Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області сума боргу була розрахована відповідно до курсу долара США по відношенню до гривні у розмірі 05,05 грн, проте на момент повернення коштів 18 березня 2016 році курс долара США по відношенню до гривні становив 26,69 грн. Відповідно до частини другої статті 625, частини першої статті 1049, частини першої статті 1050 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. При цьому, невиконання відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення позики протягом тривалого часу призвело до завдання їй моральної шкоди.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість з урахуванням індексу інфляції у розмірі

80 347,76 грн, три проценти річних у розмірі 9 815,25 грн та 90 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 13 травня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 06 березня 2001 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 80 347,76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми боргу за договором позики від 06 березня 2001 року в розмірі 9 815,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 90 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 3 337,23 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав належним чином взяте на себе грошове зобов`язання та оскільки на день останнього платежу за договором позики - 18 березня 2016 року, офіційний курс гривні до долара США становив 26,69 грн, наявні підстави для стягнення недоплаченої суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Ураховуючи, що відповідач не виконував своїх грошових зобов`язань протягом п`ятнадцяти років, позивач зазнала душевних страждань та переживань, витратила багато часу та зусиль для виконання рішення суду, в тому числі за межами України, суд задовольнив позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 липня

2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 13 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та моральної шкоди скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та моральної шкоди відмовлено.

В іншій частині заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 786,40 грн в рахунок повернення судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що встановивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, за змістом якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті в сумі 4 652,00 доларів США, суд першої інстанції помилково застосував до такого грошового зобов`язання положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривні. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, тому вимоги щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь період прострочення до повного фактичного виконання грошового зобов`язання є обґрунтованими. Договором позики, укладеним між сторонами не передбачено такої умови, як відповідальність за завдану моральну шкоду, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня

2016 року залишено без змін.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду після повторного перегляду справи

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 13 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16 232,00 інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання та три проценти річних у розмірі 1 918,40 грн, а всього стягнуто 18 150,40 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, апеляційний суд виходив із того, що відповідач порушив виконання грошового зобов`язання, яке не є зобов`язанням за договором позики, а є трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року, у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. При цьому апеляційним судом застосовано строки позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

07 лютого 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 січня 2019 року в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат та залишити в силі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 201 року, змінивши рішення суду в частині періоду нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при здійсненні розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних зробив не правильний висновок про їх стягнення починаючи з 04 квітня 2013 року по 04 лютого 2016 року, тобто за три роки до подачі позову, не взявши до уваги позиції Верховного Суду, викладену у постанові від 21 листопада 2018 року у цій справі. Апеляційним судом не враховано аргументи заявника про знаходження відповідача поза межами території України, що є об?єктивними обставинами, які перешкоджали звернутись до суду. Апеляційним судом неправомірно прийнято заяву про застосування строків позовної давності.

Доводи інших учасників справи

21 березня 2019 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 04січня 2019 року відхилити, а заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 13 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області.

У березні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 січня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи

06 березня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав безпроцентну позику у розмірі

4 652,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 06 червня 2001 року.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 23 492,60 грн.

Згідно копії виконавчого провадження, вказане рішення з березня 2006 року виконувалось на території Російської Федерації, після чого його виконання було продовжено Прилуцьким міськрайонним відділом Державної виконавчої служби та постановою головного державного виконавця від 25 березня 2016 року виконавче провадження було закінчено у зв`язку з його виконанням.

Остаточно рішення суду було виконано боржником 18 березня 2016 року.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із такого.

Статтею 625 ЦК України, зокрема врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають певні особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, свідчить про компенсаційний, а не штрафний зміст відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою відповідно до статті 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності

за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Враховуючи, що відповідач порушив виконання грошового зобов`язання, яке не є зобов`язанням за договором позики, а є трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року, висновок апеляційного суду про те, що у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України саме з моменту набрання вказаним рішенням суду законної сили є правильним.

За наведених обставин, аргументи заявника про те, що апеляційним судом не взято до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 листопада 2018 року у цій справі є неприйнятними.

При ухваленні заочного рішення по справі, ОСОБА_2 не був присутнім, проте подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року, у якій, зокрема, просив застосувати строки позовної давності.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження

№ 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновку Верховного Суду України, сформульованих у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374 цс17, вказала, що: «Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.».

Верховний Суд відхиляє аргументи заявника про те, що апеляційним судом було безпідставно застосовано строки позовної давності, оскілки судове рішення суду першої інстанції ухвалювалось без участі відповідача та було проведено в заочному порядку, що дає підстави стверджувати про позбавлення відповідача можливості скористатися правом на подання заяви про застосування строків позовної давності.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та

№ 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі

№ 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Апеляційний суд врахувавши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, зробив правильний висновок про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 04 квітня 2013 року до 04 лютого 2016 року, тобто за три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що згідно правил статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 січня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська