Справа № 127/5284/20
Провадження № 2/127/849/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю: секретаря Яковенко Д.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Федерації велосипедного спорту України про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, невиплаченої заробітної плати та зобов`язання внесення запису у трудову книжку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до Федерації велосипедного спорту України про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, невиплаченої заробітної плати та зобов`язання внесення запису у трудову книжку, мотивуючи тим, що вона працювала у Федерації велосипедного спорту України на посаді бухгалтера з 12.03.2016 року по вересень 2019 року. Починаючи із 01.07.2019 року відповідачем було припинено виплату позивачу заробітної плати, тому остання 06.09.2019 року подала заяву про звільнення засобами поштового зв`язку. В порушення вимог положення статті 116 КЗпП України, у день звільнення ОСОБА_1 не було проведено виплату всіх належних їй сум та письмово не повідомлено про нараховані суми, а також не видано трудову книжку. З огляду на викладене, позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просить стчгнути з відповідача на її користь:

-заборгованість із компенсації фактично невикористаних днів відпустки у розмірі 30670,85 грн.;

-середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 120025,50 коп.; заборгованість із не виплаченої заробітної плати за період з 01.07.2019 року по 20.09.2019 року у розмірі 62844,65 грн.

Також ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача внести у трудову книжку позивача відповідний запис про її звільнення із займаної посади, та покласти на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду відзив та пояснив, що позов є безпідставним та необгрунтованим, оскільки відповідач не мав і не міг мати можливість нарахувати і виплатити заробітну плату позивачу і провести з нею остаточний розрахунок, так як у відповідача відсутні будь-які документи, на підставі яких здійснювався розрахунок належних сум ОСОБА_1 . Так, 28.06.2019 року попередній президент Федерації велосипедного спорту України ОСОБА_3 на офіційній сторінці ФВСУ у Facebook принизив і погрожував чотириразовій чемпіонці Європи у гонках на шосе та треку ОСОБА_4 . Часовий проміжок розгортання вказаного скандалу збігається із початком невиплати заробітної плати позивачу. 02.08.2019 року позачергова конференція ФВСУ прийняла рішення про відставку ОСОБА_3 з посади президента, а новим президентом обрано ОСОБА_5 . З 21.08.2019 року і до сьогоднішнього дня ОСОБА_3 не передав відповідачу жодних документів ФВСУ, зокрема наказів про прийняття на роботу, трудових договорів з працівниками, штатного розпису, відомостей про нарахування заробітної плати, табелів обліку робочого часу, графіків відпусток, листів непрацездатності, трудових книжок працівників та інше. Разом з тим, позивач, перебуваючи на посаді головного бухгалтера, перешкоджала новому керівнику у доступі до документів, які належать до її відання. 01.11.2019 року ОСОБА_5 звертався до ОСОБА_3 та позивача із проханням надати документи для ознайомлення з діяльністю Федерації. Згодом, 07.05.2020 року відповідач звернувся до Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 та позивачем, передбаченого ч.2 ст. 357 КК України, проте слідчим не було внесено інформацію в ЄРДР. Таким чином, відповідач не міг нарахувати і виплатити заробітну плату ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки та провести остаточний розрахунок у зв`язку з відсутністю документів. Крім того, позивач не виконала свої посадові обов`язки щодо нарахування і виплати заробітної плати звільненим працівникам, зокрема і відносно неї. З приводу цього, відповідач звернувся до Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення позивачем, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, проте слідчим не було внесено інформацію в ЄРДР. Просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 12.03.2016 року по 06.09.2019 року працювала на посаді головного бухгалтера у Федерації велосипедного спорту України (а.с. 15-16, 53).

З матеріалів справи вбачається, що 06.09.2019 року ОСОБА_1 було написано заяву президенту Громадської асоціації «Федерації велосипедного спорту України» ОСОБА_5 про звільнення її з займаної посади за власним бажанням з 20.09.2019 року. Також в заяві вона просила надати наказ про її звільнення для ознайомлення засобами поштового зв`язку та просила провести виплату компенсації за невикористані дні чергової щорічної відпустки у кількості 35 знів, зокрема за період роботи: 12.03.2018 року по 11.03.2019 року 23 дні, 12.03.2019 року по 12.09.2019 року 12 днів (а.с. 10). Вказана заява була надіслана засобами поштового зв`язку, що не заперечується представником відповідача, та отримана 09.09.2019 року (а.с. 11).

23.09.2019 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, було надіслано президенту

Громадської асоціації «Федерації велосипедного спорту України» ОСОБА_5 лист з прохання проінформувати її щодо задоволення її заяви про звільнення з займаної посади. Також просила надати копію наказу про її звільнення засобами поштового зв`язку, провести виплату заробітної плати за відпрацьований період, за який виникла заборгованість та провести компенсацію за невикористані дні чергової щорічної відпустки за період роботи з 12.03.2018 року по 12.09.2019 року, письмово повідомити про нараховані суми виплати та строки погашення заборгованості (а.с. 12). Вказаний лист було отримано відповідачем 25.09.2019 року (а.с. 13-14).

Лише у відповідь на адвокатський запит представника позивача, Федерація велосипедного спорту України надіслала копію наказу про вільнення позивача із займаної посади (а.с. 18). Зазначена відповідь разом із наказом були отримані 20.02.2020 року (а.с. 19-20).

Так, згідно із наказом президентаГО «Федерація велосипедного спорту України» Грівка А.А. №20/09/19-1К від 20.09.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади головного бухгалтера з 20.09.2019 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 23). Слід відзначити, що вказаний наказ не містить зазначення, що позивач ОСОБА_1 має право на компенсацію днів відпустки. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що 15.11.2019 року ОСОБА_1 та інші колишні працівники звернулися до ГУ Держпраці у Київській області із скаргою відносно протиправних дій керівника ГО «Федерація велосипедного спорту України» (а.с. 65-66), проте відповіді по суті звернення нею отримано не було. З огляду на це, представником позивача було направлено адвокатський запит у вказану установу для з`ясування здійснених заходів державного нагляду відносно керівникаГО «Федерація велосипедного спорту України» (а.с. 21). Так, з отриманої відповіді вбачається, що Головним управлінням було отримано відповідь керівництва ГО «Федерація велосипедного спорту України» та роз`яснено, що головні державні інсектори не наділені правом проведення розслідувань по встановленню тих чи інших фактів, зокрема підтверджуючих чи спростовуючих здійснення чи нездійснення працівником або роботодавцем не зафіксованих у письмовій формі дії. Згідно з вимогами ст. 256 ЦПК України факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку. Рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду (а.с. 22).

Відповідно до штатного розпису, введеного в дію з 01.11.2018 року, посадовий оклад головного бухгалтера становить 24850,00 грн. на місяць (а.с. 27-28).

Слід відзначити, що 20.08.2019 року була проведена позачергова конференція Федерації, на якій було прийнято рішення про відставку ОСОБА_6 з посади голови Федерації. Новим керівником Федерації було обрано ОСОБА_5 , який приступив до виконання своїх обов`язків з 21.08.2019 року (а.с. 29-32).

З матеріалів справи встановлено, що 07.05.2020 року відповідач звернувся до Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 та позивачем, передбаченого ч.2 ст. 357 КК України (а.с. 160-161), проте слідчим не було внесено інформацію в ЄРДР, тому відповідачем було подано скаргу на бездіяльність слідчого. Так, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24.09.2020 року зазначену скаргу було задоволено та зобов`язано компетентних посадових осіб Печерського УП ГУНП у м. Києві внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою Федерація велосипедного спорту України від 30.04.2020 року.

Як вбачається з наказу президента ГО «Федерація велосипедного спорту України» Грівка А.А. № 20/09/19-4К від 20.09.2019 року головного бухгалтера ОСОБА_1 було зобов`язано здійснити остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 20.09.2019 року (а.с. 162). Проте, позивач не виконала вказаний наказ, тому, відповідач звернувся до Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення позивачем, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України (а.с. 163), однак слідчим не було внесено інформацію в ЄРДР.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що трудову книжку позивачу не було видано відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 з роботи та й по сьогоднішній день. З огляду на це, суд позбавлений можливості дослідити записи, зроблені в ній, відповідачем.

Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, наказом про прийняття на роботу, наказом про звільнення, а також визнається відповідачем у справі. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що Федерація велосипедного спорту України є належним відповідачем у справі.

Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідност. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 вказаного Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В матеріалах справи міститься вимога про розрахунок з позивачем (а.с. 24, 25, 26), яка по теперішній день не виконана відповідачем. Вказаний факт не заперечується представником відповідача в судовом засіданні.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах до 20.09.2019 року, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що їй не було виплачено заробітну плату за період з 01.07.2019 року по 20.09.2019 року. Відповідачем ці відомості не спростовані.

Згідно із частиною 2 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 9 зазначеного Закону № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

З огляду на викладене, обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, тому саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для ненарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Станом на час розгляду справи, відповідач не надав доказів, які б спростовували відомості щодо нарахованої позивачу заробітної плати за період з 01.07.2019 року по 20.09.2019 року, які зазначені позивачем в позовній заяві.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи, що відповідач, в порушення Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», не надав суду документів ні про нараховану позивачу заробітну плату за період з 01.07.2019 року по 20.09.2019 року, ні про наявність заборгованості по заробітній платі, суд виходить з наданих позивачем доказів та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі (сумам, які належали йому від підприємства на день звільнення).

Відповідно до положень статті 83 Кодексу законів про працю України, статті Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно пункту 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

Згідно з абз. 1 п 2. Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абз. 1 п. 7 Розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 не передбачено, що розрахункові місяці мають бути повністю відпрацьовані. Якщо протягом розрахункового періоду відпрацьовано хоча б один день, обчислення середньої заробітної плати проводиться виходячи з нарахувань за цей день (лист Мінпраці та соцполітики №18-841 від 15.12.2003р.).

В свою чергу, наказ про звільнення позивача не містить кількості днів відпустки, які підлягають компенсації, разом з тим, кількість днів відпустки, зазначених позивачем у позовній заяві, відповідачем не спростована шляхом надання належних доказів. З огляду на це, суд при визначені суми компенсації за невикористані позивачем дні відпустки, виходив із кількості зазначених позивачем, а саме за період з 12.03.2018 року по 12.03.2019 року 23 дня, та з 12.03.2019 року по 20.09.2019 року 12 днів.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ними остаточний розрахунок по заробітній платі, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 20.09.20219 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 20.02.2020 року (в межах заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , що узгоджується з нормами ст. 13 ЦПК України).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на число робочих днів в період затримки.

Таким чином, суд погоджується з розрахунком середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, зробленого позивачем, тому 120025,50 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Слід відзначити, що відповідачем зазначений розрахунок не спростовувався.

Статтею 47 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Такими строками, зокрема, є день звільнення працівника.

Відповідно до п. 4.1. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Відсутність у відділі кадрів, трудової книжки позивача, не звільняє роботодавця від виконання покладених на нього обов`язків, передбачених трудовим законодавством України щодо видачі трудової книжки працівнику в день його звільнення та ні в якому разі не повинно допускати порушення гарантованих ст. 43 Конституцією України прав працівника.

Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників»відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача внести у її трудову книжку запис про звільнення є обгрунтованою.

Отже, оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки не виплаченої заробітної плати за період з 01.07.2019 року по 20.09.2019 року, у строки, встановлені частиною 1ст. 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від організації при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, невиплаченої заробітної плати та зобов`язання внесення запису у трудову книжку.

Таким чином, позивачем доведена заборгованість із невиплаченої заробітної плати за період з 01.07.2019 року по 20.09.2019 року у сумі 62844,65 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 120025,50 грн., із компенсації фактично не використаних днів відпустки у сумі 30670,85 грн., у суду відсутні сумніви щодо правильності розрахунків вказаних сум, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості із невиплаченої ззаробітної плати, то згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір за вказану вимогу слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 840,80 грн.

Щодо решти позовних вимог (стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання внесення запису у трудову книжку), то вони підлягають відшкодуваню позивачу, згідно із ст. 141 ЦПК України, зокремаз відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору за дві вимоги майнового характеру та одну вимогу немайнового характеру з розмірі 2347,76 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 47, 83, 94, 97, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 22, 30 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 8, 9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Федерації велосипедного спорту України про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, невиплаченої заробітної плати та зобов`язання внесення запису у трудову книжку задовольнити.

Стягнути з Федерації велосипедного спорту України на користь ОСОБА_1 : заборгованість із компенсації фактично невикористаних днів відпустки у розмірі 30670,85 грн. (тридцять тисяч шістсот сімдесят гривень 85 коп.); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 120025,50 грн. (сто двадцять тисяч двадцять п`ять гривень 50 коп.); заборгованість із невиплаченої заробітної плати за період з 01.07.2019 року по 20.09.2019 року у розмірі 62844,65 грн. (шістдесят дві тисячі вісімсот сорок чотири гривні 65 коп.).

Зобов`язати Федерацію велосипедного спорту України внести у трудову книжку ОСОБА_1 відповідний запис про її звільнення із займаної посади.

Стягнути з Федерації велосипедного спорту України в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.) та на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 2347,76 грн. (дві тисячі триста сорок сім гривень 76 коп.).

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Федерація велосипедного спорту України, , адреса: 01601, м.Київ, вул. Еспланадна, буд. №42.

Повний текст рішення суду складено 04.12.2020 року.

Суддя: