РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2020 Провадження № 2/425/14/20

Справа № 425/1514/19

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Романовського Є.О.,

за участю секретаря - Чикунової Ю.С.,

позивача за первісним позовом,

відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом,

представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

відповідача за первісним позовом,

позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 ,

представника відповідача за первісним позовом,

представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рубіжному Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області, мотивуючи свої вимоги тим що, в період з 18.10.1986 року по 25.06.2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 21.08.1999 року, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вони разом за спільні кошти придбали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , однак покупцем в договорі купівлі-продажу зазначена лише відповідач, а відповідно і реєстрації права власності відбулась за нею. До 2019 року будь-яких спірних питань не було, однак у березні вказано року позивач намагався потрапити до вказаної квартири, проте з`ясувалось, що відповідач замінила на вхідних дверях замки, чим порушила право позивача на користування зазначеною квартирою.

У зв`язку порушенням відповідачем права власності, позивач просив суд визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що у зареєстрованому шлюбі з позивачем вони перебували в період з 18.10.1986 року по 25.06.2007 року, однак незважаючи на рішення суду про розірвання шлюбу, продовжували проживати однією сім`єю, у квартирі за адресою:

АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, виховували доньку,а також будували за спільні кошти автомобільну стоянку, яку в червні 2009 року було побудовано за спільні грошові кошти.

У зв`язку з тим, що в січні 2011 року ОСОБА_1 одноособово отримав свідоцтво про право власності на вказане вище нерухоме майно, ОСОБА_3 просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання сторін в період з 25.06.2007 року по січень 2011 року однією сім`єю без перебування у шлюбі та визнати автостоянку (кадастровий номер :14:001:0125), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом права їх спільної сумісної власності.

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 11.07.2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомості - об`єднано в одне провадження до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру.

Позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні первісний позов підтримали у повному обсязі та наполягали на його задоволенні, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити у повному обсязі у зв`язку з тим, що після розірвання шлюбу у 2007 році сторони вже однією сім`єю не проживали.

Відповідача за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом та її представник в судовому засіданні первісний позов визнали у повному обсязі внаслідок того, що спірна квартира була придбана у шлюбі за спільні кошти, зустрічний позов підтримали у повному обсязі та наполягали на його задоволенні.

Суд, заслухавши думку сторін та їх представників, покази свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Зважаючи на те, що відповідач за первісним позовом визнала первісний позов у повному обсязі, суд приймає визнання нею позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача за первісним позовом).

Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбаченийстаттею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено устатті 317 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У правовій позиції від 18 лютого 2015 року, висловленій Верховним Судом України у справі № 6-244цс14, також зазначено, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1999 року по 2007 рік, а також з 24.01.2008 року по цей час, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 28.09.1999 року по цей час, разом зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянки України, відомостями Рубіжанської міської ради Луганської області від 20.05.2019 року № 675 та посвідкою на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 від 29.05.2007 року (а.с. 26, 48, 49 том І).

З 18.10.1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, про що виконавчим комітетом Катанської сільської ради Великописарівського району Сумської області зроблено відповідний актовий запис № 04, який рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 25.06.2007 року, яке набрало законної сили 05.07.2007 року, розірвано та 26.01.2010 року про це відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області складено відповідний актовий запис № 19, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 29.11.2018 року № 1 та рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 25.06.2007 року по справі № 2-1321/2007 (а.с.18 том І, а.с. 105 том ІІ).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 25.08.1999 року, посвідченого нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за

№ 1033, ОСОБА_3 купила квартиру, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 (а.с.19 том І).

В період з 01.10.2009 року по 09.03.2010 року ОСОБА_3 працювала на посаді менеджера з логістики в ТОВ «Рубіж-Авто», в період з 09.03.2010 року по 05.01.2012 року на посаді директора ТОВ «Бергер Сана», а з 24.02.2012 року по 12.09.2012 року на посаді менеджера по транспортно-експертної діяльності в ТОВ «Брегер - Солд», директором яких був ОСОБА_1 , що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_3 від 10.04.1990 року Серія АТ IV № 9337870 (а.с.86-88 том І).

На підставі рішень Рубіжанської міської ради Луганської області від 02.09.2005 року, 15.04.2008 року № 378, від 07.04.2009 року № 286 було затверджено «Проект землеустрою земельної ділянки приватному підприємцю ОСОБА_1 для будівництва газової автомобільної заправки» по АДРЕСА_2 та відведено поштову адресу об`єкту, а саме

АДРЕСА_2 , та надано інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області дозвіл на виконання будівельних робіт від 20.06.2008 року № 387/2008 на будівництво автомобільної стоянки та заправки, відповідно до проектної документації затвердженої та зареєстрованої 22.04.2008 року за № 1 (а.с.56-65 том І).

19.07.2006 року між Рубіжанською міською радою та ПП ОСОБА_1 укладено договір оренди землі по АДРЕСА_2 «ТОВ «РКТК», загальною площею 0,5096 га. на 49 років, також 19.07.2006 року укладено додаткову угоду до зазначеного договору оренди № 86 (а.с.80, 81-83 том І).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.01.2011 року, об`єкт нерухомого майна (автостоянка) (кадастровий номер :14:001:0125), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , що також підтверджуються витягом про державну реєстрації прав КП «БТІ» від 03.02.2011 року № 28885343, справою на об`єкт

АДРЕСА_2 , витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КМ «БТІ» від 07.06.2012 року № 34399265, витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.с.50-52,71-72,76-77,79 том І).

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що до 2014 року позивач та відповідач проживали разом, в одній квартирі як родина. Років 5-6 назад, вони разом їздили відпочивати до Криму.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначив, що про поділ майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , йому ніякі факти не відомі.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначив, що знайомий з родиною ОСОБА_9 , колись були з дружиною в них в гостях в квартирі, на той момент вони жили однією сім`єю, начеб то в шлюбі. В 2005-2006 році було безробіття, та звертався до ОСОБА_1 з проханням про роботу, на той момент він начебто проживав по вул. Українській, в них там була дача, однак бачив там гардероб тільки ОСОБА_1 ..

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначив, що знайомий з ОСОБА_1 з 2007 року, оскільки допомагав при будівництві автостоянки. Відвозив його на

вул. Українську, оскільки він там мешкав, це було приблизно в 2008 році. Це було неодноразово, оскільки відвозив його то на своєму автомобілі то на його автомобілі. Жінку ОСОБА_1 не бачив жодного разу на будівництві та не знає чи проживали вони разом однією сім`єю.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначив, що з 2007 року будував свій будинок, який розташований поруч з будинком ОСОБА_1 . До певного часу там ніхто не проживав, а потім стала приїжджати машина, згодом познайомився з ОСОБА_1 , та він зазначив, що розлучився з дружиною та проживає наразі в цьому будинку, це було приблизно в 2007-2009 роках. В період з 2007-2010 роки проїжджаючи мимо їх будівлі бачив ОСОБА_3 , яка там знаходилась.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні зазначила, що є донькою ОСОБА_9 , навчалася та проживати в м. Харкові. Після ДТП у 2007 році батьки фіктивно розлучитись, з метою уникнення конфіскації майноа, яке вони нажили разом. Ще в 2010 році батьки їздили оформляти машину в м. Старобільськ, і все було добре, батьки жили однією родини. Квартира, стоянка, машини, набуто батьками, однак саме її батько став ініціатором розлучення. В 2011 році мама змінила замки, оскільки вони вже остаточно розійшлись. Автостоянка будувалась всією родиною у шлюбі батьків і після його розірвання, разом їздили купували бетонні плити для її будівництва, мати працювала в офісі, який знаходився на 1 поверсі вказаної автостоянки. В березні 2011 року батьки повністю припинились відносини, оскільки на день народження дитини свідка, яка народилась в квітні місяці, мати вже приїжджала без батька.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що сторони в період з 18.10.1986 року по 05.07.2007 року (день набранням рішенням законної сили) перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому 21.08.1999 року була придбана квартира, яка згідно договору купівлі-продажу, зареєстрована за ОСОБА_3 .

Спірна квартира придбана до набрання чинності Сімейним кодексом України, тому вирішуючи спір в цій частині суд застосовує до спірних правовідносин положення Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Таким чином, розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна.

Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).

Конструкція норми статті 22 КпШС України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами по справі під час шлюбу придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, з урахуванням визнання позову відповідачем за зустрічним позовом, вона підлягає визнанню її об`єктом спільної сумісної власності подружжя, отже вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, а саме проживання однією сім`єю в період з 25.06.2007 року по січень 2011 року сторін по справі без перебування у шлюбі, суд зазначає наступне.

Зі змісту ч. 1 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя ( ч. 2 ст. 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

За правилами cт. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 під час застосування ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають в будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, від встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу залежить право позивача за зустрічним позовом на виникнення у неї права спільної сумісної власності на майно у вигляді автостоянки, яка було побудована в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до листа Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, до заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Беручи до уваги покази свідків, трудову книжку відповідача за первісним позовом, а також паспорт громадянки України, відомості Рубіжанської міської ради Луганської області від 20.05.2019 року № 675 та посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 від 29.05.2007 року, згідно яких ОСОБА_1 з 24.01.2008 року, а ОСОБА_3 з 28.09.1999 року разом зареєстровані в квартирі за адресою:

АДРЕСА_1 по час ухвалення рішення, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін в період з 25.06.2007 року по січень 2011 року однією сім`єю чоловіка та жінки без перебування у шлюбі, а тому ї вимоги про визнання автостоянки, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності сторін також підлягають задоволенню.

Вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначають, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Таким чином, суд системно аналізуючи норми чинного законодавства, дослідивши усі допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву та є достатніми для встановлення обставин по справі, як кожного окремо так і їх в сукупності, заслухавши учасників справи та свідків, встановив що спірна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та автостоянка, розташована по АДРЕСА_2 , є об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , набуті сторонами як під час шлюбу, так і під час спільного сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 25.06.2007 року по січень 2011 року, а тому позов первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1

( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 ).

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомості задовольнити.

Встановити факт проживання в період з 25 червня 2007 року по січень 2011 року однією сім`єю чоловіка ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) та жінки ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) без перебування у шлюбі.

Визнати автостоянку (кадастровий номер :14:001:0125), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Луганського апеляційного суду або через Рубіжанський міський суд Луганської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 04 грудня 2020 року.

Суддя Є.О. Романовський