Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 369/6482/15-ц

провадження № 61-18990св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 як правонаступник ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , Києво-Святошинський районний відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 рокуу складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , яка змінила прізвище на ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , який змінив прізвище, ім`я та по батькові на ОСОБА_7 , Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області про зобов`язання вчинити дії щодо виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини, визнання недійсним свідоцтва про народження,посилаючись на те, що з 11 серпня 1990 року по 24 січня 1992 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_5 . Через 11 місяців після розірвання шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 народила сина - ОСОБА_7 . У свідоцтві про народження та актовому записі про народження дитини він записаний батьком на підставі свідоцтва про шлюб між ним та ОСОБА_5 в порядку, передбаченому статтею 133 Сімейного кодексу України (далі - СК України) або статтею 52 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України). Актовий запис про народження дитини не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_5 подала заяву про реєстрацію народження дитини самостійно, а він не подавав заяви, їх шлюб було розірвано за 11 місяців до народження дитини. Реєстрація народження дитини мала бути здійснена в порядку, передбаченому статтею 126 СК України, а саме за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Лише у травні 2015 року він дізнався від матері ОСОБА_5 - ОСОБА_8 про те, що у свідоцтві про народження та в актовому записі про народження дитини він записаний батьком ОСОБА_7 . Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області виключити відомості про те, що він є батьком ОСОБА_7 , з актового запису про народження № 0 Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 25 лютого 2010 року та визнати недійсним свідоцтво про народження ОСОБА_7 серії НОМЕР_2 від 16 березня 1992 року.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Виключено відомості про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_7 , з актового запису про народження № 0 Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 25 лютого 2010 року. Зобов`язано Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області виключити відомості про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_7 , з актового запису про народження № 0 Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 25 лютого 2010 року. Визнано недійсним свідоцтво про народження ОСОБА_7 серії НОМЕР_2 від 16 березня 1992 року. Стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 17 серпня 2017 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року заяву представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 про перегляд заочного рішення в цій справі задоволено. Скасовано заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2017 року та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 16 травня 2018 року судом залучено до участі у справі спадкоємця померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1

19 червня 2018 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_11 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не може підтримувати позов ОСОБА_2 , оскільки матеріали спадкової справи не містять доказів їх родинних стосунків. За життя ОСОБА_2 не лише знав про народження сина ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ), а й визнавав його своїм сином, брав участь в його вихованні. У 1997 році ОСОБА_5 разом з неповнолітнім сином виїхала на постійне проживання до Німеччини. При цьому ОСОБА_2 надавав до посольства Німеччини в Україні нотаріально засвідчену заяву, в якій не заперечував проти виїзду його неповнолітнього сина ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) з України на постійне місце проживання за кордон. За заявою від 23 жовтня 1998 року, адресованою начальнику паспортного столу міста Вишневого, ОСОБА_2 не заперечував щодо виписки свого сина ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ). Батьківство позивача підтверджується також перепискою між ним та відповідачами, зокрема ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) надсилав ОСОБА_2 запит на отримання необхідної інформації про батька для вступу на навчання в Німеччині. Всі ці обставини в сукупності підтверджують, що з часу народження ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) позивач був обізнаний з тим що він є його батьком. Тому ОСОБА_2 пропустив річний строк для оспорювання батьківства, встановлений статтею 56 КпШС України. Крім того, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом після досягнення ОСОБА_7 ) повноліття, а відповідно до частини третьої статті 136 СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними, оскільки він не спростував свого батьківства відносно ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ). Спільні фото батьків та дитини, зустрічі та спілкування батька з сином, надання ним згоди на виїзд дитини за кордон свідчать про те, що ОСОБА_2 знав про своє батьківство та визнавав його.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів і помилково взяли до уваги як доказ нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_2 до посольства Німеччини в Україні від 15 серпня 1997 року, оскільки ця заява засвідчена на бланку серії НА № 0214767, який не відповідає опису, затвердженому наказом Міністра юстиції України від 03 червня 1997 року № 42/5 на підставі постанови колегії Міністерства юстиції України від 24 травня 1997 року № 8. В описі зазначено, що бланк виконаний на папері білого кольору. Також бланк не відповідає опису, затвердженому постановою колегії Міністерства юстиції України від 05 липня 1996 року № 11, в якому на бланку рамка синього кольору. Крім того, за відомостями з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів вказаний бланк серії НА № 0214767 був використаний 08 серпня 1997 року, тобто за 8 днів до вчинення нотаріальної дії. Відповідачі не повідомили про походження заяви ОСОБА_2 від 23 жовтня 1998 року, адресованої начальнику паспортного столу міста Вишневого, в якій ОСОБА_2 не заперечував щодо виписки свого сина ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ), і не довели факту її написання саме ОСОБА_2 . Тому суди безпідставно врахували цю заяву як доказ. Фотокартки ОСОБА_2 з ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) не можуть бути доказом визнання батьківства. Крім того, вони отримані з інтернет-ресурсу «Однокласники», який заборонений в Україні рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яке введено в дію указом Президента України від 15 травня 2017 року № 133/2017. Таким чином, оскільки суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

28 листопада 2019 року ОСОБА_7 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного від 29 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного від 29 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року в цій справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

05 листопада 2019 року справа № 369/6482/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 11 серпня 1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, після чого ОСОБА_5. змінила прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 11 серпня 1990 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного народного суду Київської області від 24 грудня 1991 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано.

Після розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_7 , про що 16 березня 1993 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради було видано свідоцтво про народження № НОМЕР_4 , в якому його батьками зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

За витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 19 травня 2015 року № 1 судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 була проведена реєстрація народження дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько дитини - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_5 . Підставою для запису відомостей про батька стало свідоцтво про укладення шлюбу, видане 11 серпня 1990 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Реєстрація народження дитини проведена за заявою ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що лише у травні 2015 року він дізнався від матері ОСОБА_5 - ОСОБА_8 про те, що у свідоцтві про народження та в актовому записі про народження дитини він записаний батьком ОСОБА_7 .

Відповідно до частини третьої статті 136 СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Однак згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки перебіг встановленого статтею 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналася або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Згідно з усталеною судовою практикою предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Судами встановлено, що ОСОБА_2 визнавав ОСОБА_7 своїм сином з часу його народження, брав участь в його вихованні, спілкувався з ним, приїздив до нього в Німеччину за місцем проживання дитини та його матері ОСОБА_5 , що підтверджується наявними у справі доказами.

Факт визнання позивачем ОСОБА_7 своїм сином підтверджується нотаріально засвідченою заявою ОСОБА_2 до посольства Німеччини в Україні від 15 серпня 1997 року, бланк серії НА № 0214767, яка також завірена посадовою особою посольства Німеччини в Україні, про надання згоди колишній дружині ОСОБА_5 та неповнолітньому сину ОСОБА_7 на виїзд на постійне місце проживання за кордон. Тому принаймні із серпня 1997 року ОСОБА_2 був обізнаний про те, що у свідоцтві про народження дитини ОСОБА_7 саме він записаний батьком.

За заявою від 23 жовтня 1998 року, адресованою начальнику паспортного столу міста Вишневого, ОСОБА_2 не заперечував щодо виписки свого сина ОСОБА_7 , 1992 року народження, до Німеччини. Підпис ОСОБА_2 на вказаній заяві посвідчений паспортистом міста Вишневого - Колядою В.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами свого батьківства відносно ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ).

Встановивши, що ОСОБА_2 визнавав ОСОБА_7 своїм сином з часу його народження, брав участь в його вихованні, спілкувався з ним, надав згоду ОСОБА_5 та неповнолітньому сину ОСОБА_7 на їх виїзд з України на постійне місце проживання за кордон, відвідував сина з його матір`ю за місцем їх проживання в Німеччині, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди помилково взяли до уваги як доказ нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_2 до посольства Німеччини в Україні від 15 серпня 1997 року, оскільки за відомостями з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів вказаний бланк серії НА № 0214767 був використаний 08 серпня 1997 року, тобто за 8 днів до вчинення нотаріальної дії, не заслуговують на увагу, так як згідно з пунктом 7.3 Положення про постачання, зберігання, облік та звітність витрачання бланків нотаріальних документів, затвердженого наказом Міністра юстиції України від 01 липня 1997 року № 49/5, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, облік витрачання бланків в управлінні юстиції здійснюється на основі актів прийому-передачі бланків державним нотаріальним конторам та приватним нотаріусам. Тобто зазначена в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів дата витрачання бланку свідчить про те, що 08 серпня 1997 року бланк серії НА № 0214767 було передано державній нотаріальній конторі, в якій його було використано за кодом витрачання 8 - «заява». Відомостей, які б вказували на неправомірність використання нотаріусом цього бланка для посвідчення заяви ОСОБА_2 до посольства Німеччини в Україні від 15 серпня 1997 року, в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів не міститься.

Посилання заявника на те, що заява ОСОБА_2 до посольства Німеччини в Україні від 15 серпня 1997 року була засвідчена на бланку серії НА № 0214767, який не відповідає опису, затвердженому наказом Міністра юстиції України від 03 червня 1997 року № 42/5 на підставі постанови колегії Міністерства юстиції України від 24 травня 1997 року № 8, а також опису, затвердженому постановою колегії Міністерства юстиції України від 05 липня 1996 року № 11, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зазначені обставини не спростовують відомостей, які містяться в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів. Крім того, вказана нотаріально посвідчена заява подавалася до посольства Німеччини в Україні та містить відповідні відмітки з підписами та печатками уповноважених посадових осіб та державних органів, зокрема Міністерства юстиції України. Невідповідності бланку серії НА № 0214767 опису, затвердженому наказом Міністра юстиції України від 03 червня 1997 року № 42/5 на підставі постанови колегії Міністерства юстиції України від 24 травня 1997 року № 8, а також опису, затвердженому постановою колегії Міністерства юстиції України від 05 липня 1996 року № 11, не встановлено.

05 листопада 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, а також клопотання про поновлення строку на їх подання.

У доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідачі не спростували тих обставин, що ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) було усиновлено громадянином Німеччини, що стало підставою для зміни ним прізвища, ім`я та по батькові, а також суди не дали належної оцінки тому факту, що ОСОБА_5. тривалий час отримувала в Німеччині соціальну допомогу як особа, яка виховує дитину без батька.

Зазначені доповнення до касаційної скарги не можуть бути враховані Верховним Судом з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

В оскаржуваній постанові апеляційного суду не зазначено дату виготовлення її повного тексту, тоді як в касаційній скарзі вказано, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду складено 30 вересня 2019 року, що не спростовується матеріалами справи. Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень оскаржуване судове рішення апеляційного суду було оприлюднене 01 жовтня 2019 року. При цьому касаційну скаргу ОСОБА_1 подала до Верховного Суду 21 жовтня 2019 року.

Згідно з частиною першою статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Статтею 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому цивільним процесуальним законом не передбачено поновлення строку для подання доповнень до касаційної скарги.

Враховуючи викладене, оскільки доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 подала за межами встановленого статтею 390 та частиною першою статті 398 ЦПК України строку на касаційне оскарження, вони підлягають залишенню без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.

Крім того, про обставини, наведені в доповненнях до касаційної скарги, сторона позивача не заявляла в судах попередніх інстанцій і, відповідно, вони не були предметом судового розгляду. В силу положень вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати нові обставини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи не спростовують висновків судів і не впливають на правильність вирішення спору по суті, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 126, 390, 398, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання доповнень до касаційної скарги.

Доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов