Постанова

Іменем України

20 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 760/9191/15-ц

провадження № 61-9251св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року у складі судді Бобровника О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів у порядку регресу.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 08 червня 2001 року. За час шлюбу у 2005 році сторонами придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

15 травня 2005 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 договір позики.

25 травня 2005 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») укладено договір кредиту № 038/08-176к для придбання нерухомого майна, а саме, зазначеної трьохкімнатної квартири.

25 травня 2005 року для оплати вартості ремонту квартири та придбання меблів та побутової техніки між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» укладено в інтересах сім`ї другий договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 038/08-178к. Цього ж дня укладено ще два договори. Перший - іпотечний договір

№ 038/08-216і між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк», другий - договір поруки

№ 038/08-103п між АКБ «Укрсоцбанк», позивачем та відповідачем.

За час шлюбу 14 травня 2007 року укладено ще один договір кредиту між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» № 08-038/245, а також договір іпотеки

№ 02-038/460 між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк».

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2011 року шлюб розірвано.

З дати розірвання шлюбу, а саме, з 01 березня 2011 року по 18 грудня 2014 року, позивач власними коштами сплатив банку залишок боргу за кредитним договором від 14 травня 2007 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 серпня 2012 року стягнуто на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 40 000,00 доларів США.

Рішенням Солом`янського районного суду від 15 лютого 2013 року визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частини квартири. Вирішено питання щодо інших речей, визнано особистим зобов`язанням ОСОБА_1 зобов`язання позичальника за кредитними договорами від 14 травня 2007 року та від 25 травня 2005 року.

Грошові кошти, які ним сплачувались після розірвання шлюбу згідно з кредитними договорами № 038/08-176к від 25 травня 2005 року, 038/08-178к від 25 травня 2005 року, 08-038/245 від 14 травня 2007 року не були предметом розгляду цивільної справи про поділ майна.

Згідно з заявою від 10 квітня 2013 року станом на вказану дату позивач остаточно розрахувався з ОСОБА_4 .

Таким чином, після розірвання шлюбу позивачем сплачено залишок заборгованості за вказаними кредитними договорами і договором позики, тому з урахуванням положень статті 544 ЦК України, статей 57, 65 СК України відповідач має сплатити 1/2 частину вказаних грошових коштів.

У позові, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 ОСОБА_4 у рахунок погашення боргу подружжя у розмірі 20 000,00 доларів США у порядку регресу, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором № 038/08-176к від 25 травня 2005 року у розмірі 16 179,06 доларів США у порядку регресу, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів сплачених згідно з кредитним договором №038/08-178к від 25 травня 2005 року у розмірі 1 048,60 доларів США у порядку регресу, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором № 08-038/245 від 14 травня 2007 року у розмірі 16 693,32 доларів США у порядку регресу.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 ОСОБА_4 у рахунок погашення боргу подружжя у розмірі 20 000,00 доларів США у порядку регресу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором № 038/08-176к від 25 травня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» у розмірі 16 179,06 доларів США у порядку регресу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором

№ 038/08-178к від 25 травня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та

АКБ «Укрсоцбанк» у розмірі 1 048,60 доларів США у порядку регресу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, сплачених згідно з кредитним договором № 08-038/245 від 14 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» у розмірі 16 693,32 доларів США у порядку регресу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем сплачено борги подружжя після розірвання шлюбу особистими коштами, тому відповідач має сплатити позивачу 1/2 частину грошових коштів, сплачених позивачем після розірвання шлюбу. Крім того, суд зробив висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки доведено обставини, на які позивач посилався при зверненні до суду з вказаним позовом.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів, що грошові кошти у розмірі 45 000,00 доларів США, одержані у ОСОБА_4 , використані в інтересах сім`ї. Рішенням Солом`янського районного суду від 15 лютого 2013 року при поділі спільного майна подружжя враховано оплату боргів подружжя після розірвання шлюбу та залишок боргу за кредитними договорами.

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для передачі справи на новий апеляційний перегляд стало те, що Верховний Суд, перевіряючи доводи касаційної скарги, зауважив про помилковість висновків апеляційного суду про те, що спір у частині сплати кредитної заборгованості після розірвання шлюбу та залишку заборгованості за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 вирішено судом.

Короткий зміст судового рішення за наслідками повторного апеляційного перегляду справи

Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Солом?янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

25 квітня 2019 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що за наслідками розгляду справи № 2-247/13 про поділ майна подружжя, місцевий суд вирішив усі майнові спори сторін щодо усіх об?єктів права спільної сумісної власності, в тому числі, усі питання як щодо спільного майна, так і щодо спільних боргових зобов?язань.

Доводи інших учасників справи

11 листопада 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва

від 17 лютого 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року та постанови Київського апеляційного суду

від 20 березня 2019 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Солом?янського районного суду міста Києва.

У серпні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи

З 08 червня 2001 року по 01 березня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2011 року.

15 травня 2005 року позивач уклав з ОСОБА_4 договір позики.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 серпня 2012 року стягнено на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у сумі 40 000,00 доларів США.

Згідно з заявою від 10 квітня 2013 року станом на вказану дату позивач остаточно розрахувався з ОСОБА_4 .

Під час шлюбу у 2005 році сторонами придбано квартиру, на придбання та ремонт якої та на придбання меблів та побутової техніки, позивачем в інтересах сім`ї укладено три кредитних договори від 25 травня 2005 року № 038/08-176к,

від 25 травня 2005 року № 038/08-178к, від 14 травня 2007 року № 08/038-245.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2013 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину квартири. Виділено ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на меблі для дитячої кімнати «Флеш»; виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на автомобіль марки «Toyota Camry 2.4 I», меблі та побутову техніку, які знаходяться у кухні, меблі у ванній кімнаті, меблі у прихожій, меблі у спальній кімнаті, меблі та побутову техніку у коридорі і гардеробній. Визнано особистим зобов`язанням ОСОБА_1 обов`язки позичальника за кредитними договорами

№ 08-038/245 від 14 травня 2007 року та № 038/08-176к від 25 травня 2005 року, укладеними з АКБ «Укрсоцбанк». В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині збільшення частки ОСОБА_3 у спільному майні подружжя і відмовлено в позові щодо поділу спільних зобов`язань та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію розміру частки у спільному майні подружжя у сумі 66 454,77 грн та 1/2 частину спільних боргових зобов`язань у сумі 180 000,00 грн, а всього 246 454,77 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано. Рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спільних боргових зобов`язань в сумі 180 000,00 грн скасовано, в цій частині залишено в силі рішення суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду в частині визначення розміру компенсації за переотриману частку в майні скасовано, справу в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд. В іншій частині вказані рішення залишені без змін.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Солом`янського районного суду міста Києва Ї

від 15 лютого 2013 року залишено без змін в частині визначення розміру компенсації за переотриману частку в майні.

Водночас апеляційний суд зазначив, що кредитні зобов`язання надалі погашалися після подачі позову до суду, уточнених позовних вимог щодо стягнення компенсації розміру частки у спільному майні подружжя позивачем подано не було. Тому, враховуючи положення статті 544 ЦК України, позивач не позбавлений права пред`явлення таких вимог в окремому провадженні, після погашення боргу.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Згідно зі статтею 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до статтею 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

За змістом наведеної частини першої статті 544 ЦК України, право на зворотну вимогу (регрес) виникає у одного з солідарних боржників до інших лише після виконання ним солідарного обов`язку.

Правовий аналіз положень зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені у ній, настають лише в разі повного виконання боржником солідарного обов`язку. Часткове виконання боржником солідарного обов`язку не породжує перехід до нього права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року (справа №727/4089/15-ц, провадження № 61-4597св18).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Установивши, що позивачем виконано в повному обсязі боргові зобов?язання, які виникли у сторін під час шлюбу, судовими рішення у справі № 2-247/13 питання щодо боргових зобов?язань не вирішувалось, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, що в силу приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська