Справа №442/5141/17
Провадження №2/442/45/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі: головуючої - судді Гарасимків Л.І.

при секретарі - Петрів В.М.

за участю представника позивача - адвоката Крамар Ю.М.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача- адвоката Копанський М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним ( без застосування наслідків його недійсності),-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним ( без застосування наслідків його недійсності). Обгрутовуючи свої вимоги тим, що він є онуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який до настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . актовий запис про смерть№ 697 від 10.11.2003 року) проживав в будинку АДРЕСА_1 . Дідо з початку 1990 років зловживав алкоголем, спиртне вживав запоями до місяця часу, після чого міг утримуватись 2-3 місяця підряд. У зв"язку з поганим ставлення діда до його матері ОСОБА_5 та у зв"язку із її розлученням з батьком, ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений Дрогобицькою державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 2-3, яким заповів все своє майно, в тому числі і житловий будинок АДРЕСА_1 , власником якого він був на той час, не своїй дочці і його матері ОСОБА_5 а своїм внукам, тобто йому - позивачу ОСОБА_2 і його брату ОСОБА_1 . У 1993 році його мати ОСОБА_5 уклала шлюб вдруге з ОСОБА_6 , а в 2000 році через важке матеріальне становище сім"ї виїхала на тимчасові заробітки в Італію, звідки вперше прибула на територію У країни 06.03.2011року. А він 03.05.2001 року був демобілізований з Збройних Сил України і повернувся в будинок АДРЕСА_1 . І з цього часу у вказаному будинку фактично проживали він, його брат - відповідач ОСОБА_1 та його дід - ОСОБА_3 .В той самий час, відповідач - ОСОБА_1 впродовж 2000-2002 років навчався в СІІТУ №15 міста Дрогобича на денній формі, був неодруженим, зустрічався з дівчиною, в силу чого цілими днями в будинку був відсутній, і як правило, лише ночував, а в серпні 2002 року взагалі поїхав на заробітки в Італію, де був безперервно до квітня 2008 року. Таким чином, найбільше часу із дідом - ОСОБА_3 проводив саме він, і останній до нього ставився дуже прихильно. Окрім того, він завжди надавав діду посильну допомогу, займався його лікуванням, доглядав за ним. А тому, ОСОБА_3 постійно говорив, що залишить йому як мінімум половину свого майна, в тому числі і половину житлового будинку АДРЕСА_1 , що він і зробив при оформленні заповіту 10.04.1992 року. Вважає, що відчуження майна, в тому числі і будинку, тільки своєму внуку- відповідачу ОСОБА_1 ніколи не відповідало внутрішній волі ОСОБА_7 , вільній від зовнішнього впливу. При цьому, ще з 1998 року він почав замічати за ОСОБА_3 значне послаблення пам"яті на текучі події. З приводу чого він неоноразово возив діда у м. Борислав і останній сам відвідував лікаря -психіатра . Ліки на його лікування купував він. Вважає, що дід ОСОБА_3 на день смерті не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними через стійкий розлад психічної діяльності у нього, а також знаходився під дією психологічного тиску зі сторони - відповідача ОСОБА_1 , тобто його внутрішнє волевиявлення як заповідача, не було вільним і не відповідало його волі, а відображало волю інших осіб , які здійснили вплив на нього. Про наявність заповіту від 24.05.2002 року він дізнався лише у 2012 році, а про те, що у діда встановлено розлади психічної діяльності і він страждав Корсаковським психозом він дізнався з медичної картки діда, яку його мати знайшла випадково у речах, що залишилася після серті ОСОБА_9 у червні 2017 року. І лише за наявності вище зазаначених умов він усвідомив , що його законні права, як спадкоємця майна свого покійного діда за заповітом порушено, а тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Представник позивача - адвокат Крамар Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити повністю. В обґрунтування надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Щодо заявленого клопотання поданого відповідачем про застосування строків позовної давності, зазначив, що про порушене право позивач дізнався лише у червні 2017 року коли мати позивача - ОСОБА_5 знайшла випадково у речах, що залишилася після серті ОСОБА_9 його медичну картку.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат -Копанський М.Л. в судовому засіданні просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити, пославшись на відзив долучений до матеріалів справи. Крім того просили суд застосувати строки давності, оскільки позивач про наявність заповіту дізнався у листопаді 2012 року. В зв"язку із вищенаведеним просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному об"ємі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду, пояснила що дуже добре знає маму сторін пані ОСОБА_11 , яка станом на сьогоднішній день залишилася без будинку в якій вклала дуже багато грошей. Щодо батька ОСОБА_11 , померлого ОСОБА_3 пояснила, що останній був неадекватний, агресивний . Часто вчиняв такі дії, які неможливо пояснити. Особисто з ним вона не спілкувалася. Щодо заповіту їй нічого не відомо. Відповідача ОСОБА_1 по справі на похороні не було.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_12 , яка суду пояснила, що є колишньою дружиною відповідача по справі ОСОБА_1 , який успадкував будинок по заповіту після смерті діда ОСОБА_3 . В даному будинку проживала його мама брат і дідо. З 2002 року вона зустрічалася з ОСОБА_1 -відповідачем по справі, Згодом разом поїхали за кордон. Повернулися у 2008 році і одружилися. Коли ОСОБА_1 був за кордоном, вона часто приходила до діда і допомагала йому по господарству. З покійним ОСОБА_3 вона спілкувалася мало. Часто його поведінка була для неї не зрозуміла, був неадекватний, міг її не впізнати, міг забувати певні речі. Щодо заповіту їй нічого не відомо.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_14 суду пояснила, що є подругою мами сторін ОСОБА_11 , яку зараз рідний син не пускає до будинку, який належав її батьку ОСОБА_3 .. Про заповіт вона дізналася вже після його смерті. Батько був неадекватний , зловживав спиртними напоями, забував.

Заслухавши пояснення учасників, покази свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши всі докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків:

Згдно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 помер - ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис про смерть №697

Згідно із роз`ясненнями у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р., у разі відкриття спадщини до 01.01.2004р. до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР (ЦК УРСР).

Згідно ст. 524 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 560 ЦК Української РСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.06.2008 року вбачається, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Із дослідженого в судовому засіднні заповіту від 24.05.2003 року вбачається, що нотаріусом Єдин Л.В. Дрогобицької державної нотаріальної контори посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 все своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також те, на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_1 , 1983 року народження.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною, сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема,

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Згідно ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнано судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

П.16 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №18/к від 03.12.2019 р. вбачається, що ОСОБА_3 на час вчинення правочину- складання заповіту посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори Єдин Л.В. 24.05.2002 р. страждав хронічним стійким розладом психічної діяльності -психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю, амнестиний синдром, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст.55 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час укладення заповіту від 24.05.2002 року - угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Статтею 59 ЦК України в редакції 1963 року передбачається, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Пунктами № 5, 6, 8,16, 26, 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів -недійсними» передбачається, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Крім того суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові № 916/3156/17 від 04.06.2019 року вказує на те, що суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у даних спірних правовідносинах, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав та інтересів, суд вважає позов законним, мотивованим, обгрунтованим і таким що підлягає задоволенню у повному обсязі, так як судом встановлено, що оскаржуваний заповіт складений з порушенням вимог передбачених ст.203 ЦК України - особою, яка в момент укладення перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними

Щодо поданого відповідачем ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_15 клопотання про застосування строків позовної давності, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, як вбачається і п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від

06.11.2009 росу «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів -недійсними» до окремих видів вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли

особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до позовів про

визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності -нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. В той самий час. як вбачається із ст.ст.71, 76 ЦК України в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Отже, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_15 про застосування строків позовної давності та відмови в задоволенні позовних вимог в повному об"ємі, з підстав, що оскільки позивач лише в червні 2017 року одержав можливість ознайомитися із оригіналами медичної документації і переконатись про порушення свого права на спадкове майно після смерті діда ОСОБА_3 , який страждав психічним захворюванням.

Керуючись ст.ст. 41, 534, 541, 544 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) , ст.ст. 12, 83, 89, 141, 263 - 265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним ( без застосування наслідків його недійсності) -задоволити.

Визнати заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори Єдин Л.В. 24.05.2002 року, реєстраційний номер 1-1200, недійсним з тих підстав, що ОСОБА_3 не будучи визнаним недієздатним у момент вчинення правочину, перебував в стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 сплачений останнім судовий збір в розмірі 640.00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 07.12.2020 року.

Суддя Л.І. Гарасимків