Справа № 153/480/20
Провадження № 22-ц/801/1826/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 рокуСправа № 153/480/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (судді-доповідача),

суддів: Якименко М.М., Голоти Л.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2020 року, постановлене у складі судді Гаврилюк Т.В., в залі суду,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за 1/2 частку у спадщині.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він та відповідач ОСОБА_2 є рідними братами. ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Миронівка Ямпільського району Вінницької області помер їх батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, в тому числі на автомобіль марки «ВАЗ-2107», 1995 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобільний причіп «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 . Вказані транспортні засоби відповідач самовільно забрав собі разом із документами на них для власного користування та по сьогоднішній день продовжує користуватися цими транспортними засобами на власний розсуд.

Протягом шести місяців після смерті батька сторони звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом. Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 05.09.2019, яке набрало законної сили, за позивачем визнано право власності на 1/2 частку автомобіля марки «ВАЗ-2107», 1995 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 та на 1/2 частку автомобільного причепа «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , які до дня смерті належали батькові.

Сторони між собою перебувають у неприязних стосунках, однак позивач усно звертався до відповідача з метою вирішення питання щодо компенсації вартості належної йому 1/2 частки вказаного майна та залишення за відповідачем у власності автомобіля і причепа, на що останній відмовив, заперечуючи факт перебування у його користуванні автомобіля та причепа.

12.02.2020 позивач звернувся із заявою до ГУНП у Вінницькій області про оголошення в розшук транспортних засобів, і за результатом проведеної перевірки, працівниками поліції повідомлено, що автомобіль марки «ВАЗ-2107», 1995 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 знаходиться у користуванні відповідача.

Оскільки вищеперераховані транспортні засоби є неподільними, виділити їх в натурі фізично не представляється можливим, а спільне користування ними є неможливим через неприязні відносини з відповідачем та враховуючи те, що останній відмовляється і не бажає вирішити даний спір у добровільному порядку, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів звернувся до суду із вказаним позовом в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості належної йому 1/2 частки у спадщині, а саме 1/2 частки автомобіля марки «ВАЗ-2107», 1995 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що становить 14 895 грн. та 1/2 частки автомобільного причепу «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що становить 4 957 грн., всього 19 852 грн., а також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі та витрати за проведення автотоварознавчої експертизи.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки у спадщині, а саме 1/2 частки автомобіля марки «ВАЗ 2107», 1995 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що становить 14 895 грн. та 1/2 частки автомобільного причепу «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що становить 4 957 грн., а всього 19 852 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником 1/2 частки автомобіля марки «ВАЗ 2107», 1995 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобільного причепу «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , а власником іншої 1/2 частки є відповідач ОСОБА_2 у користуванні якого перебуває дане майно.

При цьому, судом встановлено, що технічно, без нанесення шкоди, розділити автомобіль та автомобільний причеп, виділивши долю майна, що пропорційна 1/2 - неможливо.

Не погодившись із вказаним рішенням суду в частині стягнення з нього вартості 1/2 частки автомобільного причепу «ПГМФ 8302», ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального права і за неправильного встановлення фактичних обставин справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2020 року скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього вартості 1/2 частки автомобільного причепу «ПГМФ 8302» відмовити, оскільки вказаним транспортним засобом останній ніколи не володів та у спадщину його не приймав.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого апеляційним судом строку позивачем не подано.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Миронівка Ямпільського району Вінницької області помер ОСОБА_3 (батько сторін), після смерті якого відкрилася спадщина.

Станом на 26.06.2019 за ОСОБА_3 були зареєстровані автомобіль марки «ВАЗ 2107», 1995 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобільний причеп «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується копією повідомлення начальника Територіального сервісного центру №0543 від 26.06.2019 (а.с.10) та копіями Облікових карток приватного ТЗ. (а.с.11-12)

З копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області №153/774/19 від 05.09.2019, яке набрало законної сили (а.с. 5-9) слідує, що за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частку автомобіля марки «ВАЗ 2107», 1995 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 та на 1/2 частку автомобільного причепа «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до частини першої статті 316, частин першої та другої статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. В разі неможливості виділу цього майна в натурі він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Із копії Спадкової справи №73/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 102-117) видно, що відповідачу ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 1/2 частку майна - автомобіля марки «ВАЗ 2107», д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому позивач є власником іншої 1/2 частки вказаного майна.

Наявними в матеріалах справи доказами встановлено і фактично не заперечується самим відповідачем, що спірне майно - автомобіль марки «ВАЗ 2107», д.н.з. НОМЕР_1 , перебуває в його користуванні

Відповідно до висновку експерта №152 від 12.06.2020 (а.с. 136-147) середньоринкова вартість аналогічного автомобіля марки «ВАЗ 2107», 1995 року випуску, тип кузова «легковий седан В», у технічно справному стані, станом на момент проведення експертизи, а саме 12.06.2020 становить 29 790,00 грн.

З урахуванням встановлених у справі обставин, а також неможливості реального розподілу спірного автомобіля, судом першої інстанції зроблено висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «ВАЗ 2107», 1995 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що становить 14 895 грн. В цій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Що стосується висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача вартості 1/2 частки автомобільного причепу «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , то в цій частині колегія суддів із вказаним висновком не погоджується, з огляду на таке.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, взявши до уваги та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням усі надані ОСОБА_1 докази, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту прийняття у спадщину або володіння відповідачем вказаним транспортним засобом - автомобільним причепом «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

Так, будь яких доказів на підтвердження факту прийняття в спадщину ОСОБА_2 автомобільного причепу «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 матеріали спадкової справи не містять.

Щодо викладених в рішенні суду першої інстанції посилань на те, що в письмових поясненнях, наданих ОСОБА_2 (а.с. 93 на звороті), останній підтвердив, що спірний автомобіль та причіп після смерті батька залишилися у його користуванні, то вказані пояснення не підтверджують наявності у відповідача вказаного причепу, оскільки останнім було зазначено про його відсутність, а також наявність в користуванні вказаного причепу відповідач категорично заперечує у відзиві на позов та апеляційній скарзі.

Також, не свідчить про володіння ОСОБА_2 таким транспортним засобом причепом і долучений позивачем до матеріалів справи фотознімок автомобільного причепу, оскільки відсутні достовірні відомості щодо часу та місця, тобто коли і де зроблено фотознімок.

Отже, апеляційний суд звертає увагу на те, що відсутні будь які належні і допустимі докази на підтвердження того, що вказаний транспортний засіб причіп перебував чи перебуває у власності та користуванні відповідача, що останнім було здійснено його відчуження, зокрема коли та кому, і взагалі не встановлено місцезнаходження спірного майна-причепу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведені обставини, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення вартості 1/2 частки автомобільного причепу «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , - скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Крім того, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат слід врахувати, що судом задоволено позовні вимоги лише на суму 14895 грн., що становить 75,03 % від ціни позову.

ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1261,2 грн., а також поніс судові витрати із оплати проведення товарознавчої експертизи у сумі 1015,20 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат по оплаті судового збору, оплаті проведення товарознавчої експертизи та витрат на правничу допомогу, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: судовий збір в розмірі 946,28 грн., витрати із оплати проведення експертизи - 761,70 грн. та витрати на правничу допомогу - 1500, 60 грн., а всього в загальному розмірі 3208,58 грн.

В свою чергу ОСОБА_2 сплатив за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 315,00 грн., його апеляційну скаргу задоволено повністю, а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати в сумі 315,00 грн.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2020 року в частині стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобільного причепу «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , та в частині розподілу судових витрат скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобільного причепу «ПГМФ 8302», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 946,28 грн., витрати по оплаті за проведення експертизи в розмірі 761,70 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500, 60 грн., всього в загальному розмірі 3208,58 грн.

В іншій частині рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 315,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: М. М. Якименко

Л. О. Голота