ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 450/279/16-ц

провадження № 61-12192св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану адвокатом Тузовою Владиславою Олександрівною, на постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк»), про стягнення коштів.

Вимоги позову обґрунтовував тим, що 18 квітня 2013 року він уклав депозитний договір з АТ КБ «ПриватБанк», який оформлений заявою № SAMDN3784 на вклад «Депозит Плюс на 12 місяців». Сума вкладу становила 200 000 грн на строк 365 днів, тобто до 18 квітня 2014 року включно, та зі сплатою 18% річних (процентна ставка на дату здійснення вкладу).

Цього ж дня позивач відкрив рахунок № НОМЕР_1 , на який через касу Головного Феодосійського відділення Кримського регіонального управління (далі - КРУ) АТ КБ «ПриватБанк» зарахував 200 000 грн. На підтвердження отримання грошових коштів позивачу надано чек (квитанцію).

Вказував, що на 11 травня 2014 року на його рахунку було 235 505,78 грн, що підтверджується довідкою № 4036854 від 11 травня 2014 року, виданою КРУ

АТ КБ «ПриватБанк».

У подальшому він із сім`єю змушений був переїхати до села Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області. Вказує, що звертався до відповідача про повернення грошових коштів, але банк надавав формальні листи і повідомляв про неможливість повернення грошових коштів у зв`язку з припиненням діяльності відділень банку на окупованій території.

Листом від 16 травня 2016 року він повідомив АТ КБ «ПриватБанк» про намір розірвати договір на оформлення вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» та просив повернути йому суму коштів і проценти за вкладом у будь-якому відділені

АТ КБ «ПриватБанк» у Львові. Таку заяву відповідач отримав 19 травня

2016 року, тому, на думку позивача, 24 травня 2016 року є датою розірвання договору № SAMDN3784 від 18 квітня 2013 року.

Вказував, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав належним чином своїх зобов`язань щодо повернення належного йому вкладу разом із нарахованими процентами згідно з умовами договору та прострочив грошове зобов`язання на 630 днів.

За таких обставин, з урахування уточнених позовних вимог, просив стягнути з

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за депозитним вкладом у розмірі 390 761,25 грн, що складається із 311 550,53 грн суми вкладу з процентами,

16 116,88 грн - 3% річних, 63 093,84 грн інфляційних втрат.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2018 року позов задоволено.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за депозитним вкладом у розмірі 390 761,25 грн, що складається із 311 550,53 грн суми вкладу з процентами, 16 116,88 грн - 3% річних, 63 093,84 грн інфляційних витрат.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у розмірі

3 907,61 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з надання позивачем належних і допустимих доказів, які підтверджують виникнення договірних відносин між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», а саме укладення договору банківського вкладу шляхом подання заяви № SAMDN63784 та внесення грошових коштів у розмірі 200 000 грн на банківський рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією № 3 від 18 квітня 2013 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про існування правових підстав для стягнення процентів за депозитом у розмірі 18% річних за період з 18 квітня

2013 року до 24 травня 2016 року (дата розірвання договору на підставі

пункту 5 вказаної заяви), що складає 111 550,53 грн.

Також суд першої інстанції зазначив, що після 24 травня 2016 року у

АТ КБ «ПриватБанк» настала відповідальність за порушення грошового зобов`язання, тому на підставі частини другої статті 625 ЦК України банк зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, вимогу про стягнення яких заявив позивач.

Постановою Львівського апеляційного суду від 29 травня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, змінено рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2018 року.

Викладено другий та третій абзаци резолютивної частини рішення у наступній редакції:

«Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за депозитним вкладом у розмірі 395 880,84 грн, що складається із суми вкладу - 200 000 грн, процентів за вкладом - 108 208 грн, 3% річних - 15 934,35 грн, інфляційних втрат - 71 738,49 грн.

Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави недоплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 76,78 грн».

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що сторонами укладено зазначений договір банківського вкладу, а позивачем внесено кошти на депозитний рахунок у АТ КБ «ПриватБанк».

Змінюючи рішення суду в частині стягнення на користь позивача процентів за вкладом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з 18 квітня 2013 року до

16 травня 2016 року позивач не звертався із заявою про повернення йому вкладу, тому договір продовжувався тричі і зберігав свою чинність до 24 травня

2016 року. Розраховуючи розмір процентів за вкладом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за період з 18 квітня 2013 року до 18 квітня 2016 року сума процентів (за ставкою 18% річних) становить 108 000 грн, а за період

з 19 квітня 2016 року до 24 травня 2016 року проценти підлягають нарахуванню у розмірі 1% річних (за ставкою на умовах вкладу на вимогу), сума яких становить 208 грн.

Дійшовши висновку про зменшення розміру процентів, що підлягають стягненню за вкладом, суд апеляційної інстанції здійснив перерахунок 3% річних за прострочення грошового зобов`язання та інфляційних втрат за період

з 25 травня 2016 року до 13 лютого 2018 року і дійшов висновку, що розмір цих складових частин боргу становить 15 934,35 грн та 71 738,49 грн відповідно.

Також апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, зазначивши, що з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 76,78 грн, який недоплачений останнім за подання апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого дієадвокат

Тузова В. О., звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2019 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про існування підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами факт укладення договору банківського вкладу та зарахування коштів на рахунок. Подані позивачем докази свідчать лише про існування між сторонами правовідносин, однак позивач не довів, що на час розгляду справи грошові кошти, розміщені на банківському рахунку, та нараховані проценти не були ним зняті до звернення до суду із даним позовом.

Заявник вказує на порушення судами норм процесуального права щодо встановлення обставин на підставі неналежного доказу, а саме

довідки № 4036854 від 11 травня 2014 року, яка не завірена належним чином, не підписана і не містить печатки.

Також зазначає про вихід судом апеляційної інстанції за межі позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 26 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до заяви № SAMDN63784 на оформлення вкладу «Депозит плюс

на 12 місяців» від 18 квітня 2013 року ОСОБА_1 , діючи добровільно, просив оформити в АТ КБ «ПриватБанк» депозитний вклад на наступних умовах: сума вкладу - 200 000,00 грн; валюта вкладу - UAH; строк вкладу 365 днів - до

18 квітня 2014 року включно; процентна ставка на дату оформлення вкладу - 18 % річних; період нарахування процентів за вкладом 1 місяць; мінімальний строк вкладу 6 місяців; особистий рахунок за вкладом та зарахування процентів за вкладом НОМЕР_1 . На заяві міститься печатка синього кольору із найменуванням Філії «Кримське регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк»

МФО 384436, виконавець - ОСОБА_2 .

На підтвердження внесення грошових коштів у розмірі 200 000 грн на зазначений рахунок позивач надав копію квитанції з АТ КБ «ПриватБанк» від 18 квітня

2013 року.

Оригінали квитанції від 18 квітня 2013 року та заяви № SAMDN63784 на оформлення вкладу «Депозит плюс на 12 місяців» від 18 квітня 2013 року оглянуті в суді апеляційної інстанції.

Судами встановлено, що пунктом 5 заяви на оформлення вкладу № SAMDN3784 від 18 квітня 2013 року передбачено право позивача та відповідача достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання.

З висновку № 3381 експертного дослідження реквізитів чеків/квитанцій/

до заяв № SAMDN20171 та № SAMDN63784 на оформлення вкладів «Депозит плюс на 12 місяців», який складений експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Качмар Т. В.

20 липня 2017 року, суди встановили, що експерт зміг повністю відновити текст на квитанції та зазначив, що на звороті квитанції міститься найменування «ПриватБанк» із власним логотипом та інформацією про послуги банку. На лицьовій стороні квитанції міститься друкований текст такого змісту: «Відкрийте депозит у найкращому депозитному банку України! Вигідні умови розміщення: 19% річних у гривні, 10% у доларах США, 8% в євро, 9% у рублях. ВНЕСЕННЯ НА РАХУНОК. КВИТАНЦІЯ № 3. ОСОБА_1 НОМЕР_1 Сума:

200 000 UAH»; дата 18 квітня 2013 року; валют: 18 квітня 2013 року; платник: ОСОБА_1 . Призначення платежу: до вкладу договір SAMDN63784. Підпис касира _ ПІБ ОСОБА_4

ЕЦП: AGR/або 6/48358».

З довідки № 4036854 від 11 травня 2014 року суди встановили, що на 11 травня 2014 року на зазначеному рахунку перебувало 235 505,78 грн. На цій довідці міститься факсимільний підпис начальника департаменту з координації роботи з клієнтами КРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» Чорного А. В.

Листом від 16 травня 2016 року позивач повідомив відповідача про намір розірвати договір на оформлення вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» та просив повернути йому суму коштів і проценти за вкладом у будь-якому відділенні АТ КБ «ПриватБанку» у місті Львові, яку відповідач отримав 20 травня 2016 року.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами), та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Інструкція) за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час, час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

У постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження

№ 61-4981св19) Верховний Суд дійшов висновку, що укладення договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його карткових рахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотримано, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Також зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України: від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд в частині стягнення коштів за договором вкладу, встановивши, що сторонами укладено відповідний договір і факт внесення грошових коштів підтверджується квитанцією, яка містить усі необхідні реквізити, дійшов правильного висновку про те, що, не повернувши грошові кошти за вимогою ОСОБА_1 , АТ КБ «Приват Банк» не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним йому майном.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині стягнення вкладу, нарахованих процентів і 3% річних та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 367, 374, 375 ЦПК України у цій частині, належним чином визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, у тому числі оригінал заяви на оформлення банківського вкладу, квитанцію про розміщення вкладу, та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача банківський вклад з процентами, нарахованими на такий вклад,

та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Визначений судом апеляційної інстанції розмір банківського вкладу, нараховані за ним проценти та 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що позивачем не доведено знаходження спірних грошових сум на депозитному рахунку, не спростовують висновків судів про дотримання сторонами письмової форми договору банківського вкладу та наявності документів на підтвердження внесення позивачем таких коштів на вкладний рахунок.

Посилання заявника про встановлення судами обставин на підставі довідки № 4036854 від 11 травня 2014 року, яка не відповідає формі, спростовується встановленими апеляційним обставинами, за якими на цій довідці на цій довідці міститься факсимільний підпис начальника департаменту з координації роботи з клієнтами КРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» Чорного А. В., а діяльність самої філії призупинено рішенням правління банку від 29 травня 2014 року, про що внесено запис до Державного реєстру банків 4 червня 2014 року. Доказів на спростування обставин, зазначених у цій довідці, відповідач протягом розгляду справи в судах попередніх інстанцій не надав.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і

статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 3 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення банківського вкладу, нарахованих процентів та

3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої

статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги в цій частині без задоволення, а постанови апеляційного суду у вказаній частині без змін.

Разом з тим, суд касаційної інстанції не може повністю погодитись із висновкам апеляційного суду в частині визначення розміру інфляційний втрат, що підлягають стягненню на користь позивача.

Так, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив, серед іншого, стягнути з АТ КБ «Приват Банк» заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, яку позивач визначив у розмірі 63 093,84 грн.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною шостою статті 367 ЦПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 71 738,49 грн, суд апеляційної інстанції, у порушених вказаних норм процесуального права, вийшов за межі заявлених позивачем у суді першої інстанції позовних вимог, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, що є підставою для зміни рішення у цій частині.

Не погоджується суд касаційної інстанції і з висновком апеляційного суду про зміну судового рішення в частині розподілу судових витрат, що понесені сторонами.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звільнений від сплати судового збору як споживач, тому з

АТ КБ «Приват Банк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 907,61 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у цій частині, апеляційний суд зазначив лише про стягнення АТ КБ «ПриватБанк» недоплаченого за подання апеляційної скарги судового збору у розмірі 76,78 грн, проте питання про стягнення судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції фактично не вирішив.

Відповідно до статті 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суд апеляційної інстанції, вирішуючи справу у частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, вийшов за межі позовних вимог, чим порушив норми процесуального права, касаційний суд змінює постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2019 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат шляхом зменшення їх розміру з 71 738,49 грн до 63 093,84 грн та, як наслідок, зменшує загальну заборгованість з 395 880,84 грн до 387 236,19 грн.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою, шостою цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому з відповідача у дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог (99,1%) підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви 3 872,36 грн.

Враховуючи часткове задоволення касаційної скарги та зменшення загального розмір стягненої заборгованості на 8 644,65 грн, що складає 2,18% від суми заборгованості, стягненої судом апеляційної інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» підлягає компенсації судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, пропорційно задоволених його вимог у розмірі 170,37 грн.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин розмір судового збору, який підлягає стягненню з

АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 3 872,36 грн підлягає зменшенню до 3 701,99 грн (3 872,36 -170,37).

Керуючись статтями 410, 412 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 141, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану адвокатом Тузовою Владиславою Олександрівною, задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2019 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів змінити.

Зменшити розмір інфляційних втрат, стягнених судом апеляційної інстанції, з 71 738,49 грн до 63 093,84 грн та, відповідно, розмір стягненої загальної заборгованості з 395 880,84 грн до 387 236,19 грн.

Постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2019 року у частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 3 701,99 грн.

У іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов