Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 145/2047/16-ц

провадження № 61-7664св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Жданової В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М.,Карпенко С .О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Іскрене»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Іскрене» на постанову Черкаського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року в складі колегії суддів: Карпенко О. В., Єльцова В. О., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Іскрене» (далі - СТОВ «Іскрене»), у якому просила:

- визнати недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2016 року № 563, укладений нею та СТОВ «Іскрене»;

- зобов`язати СТОВ «Іскрене» негайно повернути належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 3,49 га, кадастровий номер 5782600:02:000:0488, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іскренської сільської ради Шполянського району Черкаської області.

Позов мотивований тим, що вона є власником земельної ділянки, площею 3,49 га, кадастровий номер :02:000:0488, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка в березні 2005 року була передана в оренду СТОВ «Іскрене» строком на 5 років, державна реєстрація здійснена 05 травня 2006 року за № 8.

До закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки вона неодноразово зверталася до відповідача з повідомленням про відсутність у неї наміру поновлювати договір на наступний термін, просила припинити обробіток земельної ділянки та повернути належну їй земельну ділянку, оскільки планувала обробляти її самостійно. Проте СТОВ «Іскрене» не повернуло їй земельну ділянку, посилаючись на наявність між сторонами укладеного 01 лютого 2016 договору оренди землі.

Посилаючись на те, що зазначений договір оренди землі від 01 лютого 2016 року вона не укладала та не підписувала, примірник договору оренди землі не мала, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 18 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 у встановленому процесуальним законодавством порядку не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не підписувала оспорюваний нею договір оренди земельної ділянки від 01 лютого 2016 року за № 563, а також не довела відсутність свого власного волевиявлення та згоди на укладення оспорюваного договору на тих умовах, які він містить.

При цьому судом враховано, що у висновках судово-почеркознавчих експертиз від 10 січня 2019 року та 05 вересня 2019 року вказано, що підпис в графі орендодавець в акті прийому-передачі земельної ділянки в оренду виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з деяким наслідуванням підпису позивача, проте це не є підставою для визнання договору оренди земельної ділянки від 01 лютого 2016 року № 563 недійсним, оскільки такий акт лише підтверджує виконання орендодавцем умов договору оренди земельної ділянки з передачі її в користування орендаря.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 18 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі № 563 від 1 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_1 (орендодавець) та СТОВ «Іскрене» (орендар) в с. Іскрене, Шполянського району Черкаської області; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29259324 від 14 квітня 2016 року. Зобов`язано СТОВ «Іскрене» повернути ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 3,49 га, кадастровий номер :02:000:0488, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іскренської сільської ради, Шполянського району, Черкаської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що відповідно до умов договору оренди земельної ділянки від 01 лютого 2016 року № 563 акт прийому-передачі об`єкта оренди є невід`ємною частиною договору. Оскільки позивач не підписувала акт прийому-передачі земельної ділянки, який оформлявся того ж дня, що і договір оренди земельної ділянки, вказана обставина підтверджує відсутність вільного волевиявлення позивача на передачу належної їй на праві власності земельної ділянки в оренду СТОВ «Іскрене».

Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів

У травні 2020 року СТОВ «Іскрене» звернлось до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року в справі № 6-127цс13, Верховного Суду від 21 березня 2019 року в справі № 303/2893/13-ц, 13 березня 2020 року в справі № 192/3222/16-ц, 08 квітня 2020 року в справі № 484/2934/18, відповідно до якого вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У червні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відсутність вільного волевиявлення орендодавця на укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки на умовах, що в ньому викладені, є підставою для задоволення позову про визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до СТОВ «Іскрене» про визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених в частині першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 3,4900 га, кадастровий номер :04:001:0488, розташованої в адміністративних межах Іскренської сільської ради Шполянського району Черкаської області.

Відповідно до умов договору оренди землі від 01 лютого 2016 року № 563, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Іскрене», земельна ділянка загальною площею 3,4900 га, в тому числі: 3,4900 га ріллі, кадастровий № :04:001:0488, розташована в адміністративних межах Іскренської сільської ради Шполянського району Черкаської області, передана в оренду терміном на 15 років зі сплатою орендарем орендодавцеві орендної плати в грошовій формі в розмір 2 695 грн 80 коп.

Відповідно до акта прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 01 лютого 2016 року, який є додатком до договору оренди землі від 01 лютого 2016 року № 563, ОСОБА_1 передала СТОВ «Іскрене» в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною, площею 3,4900 га, в тому числі: 3,4900 га ріллі, кадастровий № :04:001:0488, розташовану в адміністративних межах Іскренської сільської ради Шполянського району Черкаської області, а орендар прийняв в строкове платне користування вищевказану земельну ділянку с/г призначення.

Державна реєстрація вищевказаного договору оренди проведена 12 квітня 2016 року.

11 грудня 2017 року та 17 листопада 2016 року СТОВ «Іскрене» сплатило ОСОБА_1 на картковий рахунок, відкритий в публічному акціонерному товаристві комерційному банку «Приватбанк», орендну плату за земельний пай за 2017 рік в розмірі 14 336 00 грн та за 2016 рік 6 881 грн 60 коп.

Згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 10 січня 2019 року № 8324-8326/18-32 підпис від імені ОСОБА_1 , який міститься в графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» у договорі оренди земельної ділянки від 01 лютого 2016 року № 563, укладеному від імені ОСОБА_1 та СТОВ «Іскрене», виконаний ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься в рядку «Підпис» графи «Орендодавець» в акті прийому-передачі земельних ділянок в оренду (додаток до договору оренди землі від 01 лютого 2016 року № 563) виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з деяким наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

У висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 05 вересня 2019 року № 19/17/3-73/СЕ/19 вказано, що вирішити питання «Чи підпис у договорі оренди землі від 01 лютого 2016 року № 563, укладеному між ОСОБА_1 та СТОВ «Іскрене» від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» вчинено нею чи іншою особою?» не виявилося можливим, у зв`язку з відсутністю однозначності в оцінці виявлених розбіжних ознак підписів. Підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» в акті прийому-передачі земельної ділянки в оренду (додаток до договору оренди земельної ділянки від 01 лютого 2016 року № 563) виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди земельної ділянки) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що відповідно до пункту 42 договору оренди земельної ділянки від 01 лютого 2016 року № 563 сторони погодили, що акт приймання-передачі об`єкта оренди є невід`ємною частиною договору, тобто, є істотною умовою вказаного правочину.

Встановивши, що відповідно до висновків судово-почеркознавчої експертизи від 10 січня 2019 року № 8324-8326/18-32 та від 05 вересня 2019 року № 19/17/3-73/СЕ/19 ОСОБА_1 не підписувала акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду, який є невід`ємною частиною та істотною умовою договору оренди земельної ділянки від 01 лютого 2016 року № 563, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність вільного волевиявлення позивача на передачу належної їй на праві власності земельної ділянки в оренду СТОВ «Іскрене», що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для задоволення позову.

При цьому колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком апеляційного суду про те, що про відсутність вільного волевиявлення свідчать також неодноразові звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів, Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області із заявами про захист її порушених прав як власника земельної ділянки, які містяться в матеріалах справи.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судом апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Іскрене» залишити без задоволення.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Жданова

Судді : В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов