ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 632/19/20

провадження № 22-ц/818/3881/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Хорошевського О.М.

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участі секретаря Пузікової Ю.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз»,

третя особа: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 травня 2020 року, постановлене суддею Библівим С.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз», 3-тя особа: ОСОБА_2 , про визнання права на забезпечення та встановлення індивідуального газового лічильника та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила зобов`язати забезпечити та встановити споживачу індивідуальний вузол обліку природного газу у порядку захисту прав споживачів. Просить визнати за нею право на забезпечення індивідуальним (квартирним) безкоштовним вузлом обліку газу за рахунок «Акціонерного товариства «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз»; зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Харківгаз» в термін до 01.01.2021 року здійснити за власний рахунок забезпечення та установку індивідуального (квартирного) газового лічильника їй, як побутовому споживачу, що проживає в м. Первомайському Харківської області, Ѕ м-н., б. АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову зазначає, що вона є побутовими споживачем послуг відповідача, на підставі Постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 30.09.2015 року № № 2498 та 2500 між нею та на тепер «Акціонерним товариством «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» було укладено Типовий договір постачання природного газу. На підставі укладеного договору розподілу природного газу, згідно з розділом 1 ст.3 п.6 Кодексу газорозподільних систем («Кодекс ГРС»), Оператор ГРМ присвоїв Споживачу персональні ЕІС суб`єкта ринку природного газу, що підтверджує факт укладення договору (акцептування договору). Доказом факту приєднання Споживача до Типового договору є споживання ним газу і оплати рахунків за спожитий газ. Таким чином, права і обов`язки сторін договору виникли з моменту його укладення, тобто з вересня 2015 року.

Наприкінці 2016 року відповідачем без попередньої згоди з мешканцями багатоквартирного б.27 на Ѕ м-ні м. Первомайського Харківської області було встановлено загально будинковий лічильник газу та розпочато проведення нарахування вартості газу відповідно до Постанови КМУ від 23.03.2016 року № 203.

Позивач, посилаючись на положення Кодексу ГРС, в якому мова йде про облік фактичного споживання природного газу, в п. 5 розділу VI "Порядок фактичного розподілу (споживання) природного газу", п. 3 гл. 4 розділу ІХ та ін. - Фактичний - це той, який представляє собою факт, дійсний, справжній, існуючий на ділі, вважає, що фактичну величину не обчислюють за формулою, фактично спожитий природний газ можна визначити тільки при установці індивідуальних вузлів обліку природного газу.

Позивач стверджує, що встановлення загальнобудинкового вузлу обліку природного газу ставить її, як побутового споживача в нерівні умови і не може визначити фактичне споживання природного газу в її квартирі окремо, тому, вона вирішила звернутися до Оператора ГРМ із заявою про забезпечення та встановлення індивідуального вузлу обліку газу за рахунок Оператора ГРМ на підставі ст. 6 закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Заяву Споживача газу зареєстровано відповідачем в особі Зміївського відділення ПАТ «Харківгаз» за № вх.ЗГ-743-Кh08-0217 від 06.02.2017 року.

Крім цієї заяви, на адресу Оператора ГРМ було направлено численні як колективні, так і індивідуальні заяви з вимогою встановити Споживачам вказаного будинку індивідуальні вузли обліку природного газу. У відповідях на них містилися лише відписки з викривленням змісту положень підзаконного акту - Кодексу ГРС, в ультимативній формі відмовляли підкорятися законодавству України.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 травня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок АТ «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз».

Визнано, що «Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язано за свій рахунок в термін до 01.01.2021 року здійснити встановлення в квартирі побутового споживача природного газу ОСОБА_1 індивідуального газового лічильника за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з АТ «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що саме за умови наявності відповідних витрат тарифу на розподіл природного газу можливе встановлення розрахункових лічильників газу за кошти АТ «Харківгаз».

На момент виникнення спірних правовідносин, забезпечення споживачів газовими лічильниками у разі визначення їх непридатними після проходження повірки тарифом на послуги розподілу природного газу не передбачено.

Зазначає, що законом не передбачено встановлення виключно індивідуальних лічильників газу, а визначено обов`язок суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території забезпечення приладового комерційного обліку газу.

Відзиву на апеляційну скарг не надходило.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства та порушує права позивачів.

Колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 та є споживачем з отримання природного газу за вказаною адресою згідно Типового договору розподілу природного газу відповідно до рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1174 від 02.04.2015 року та рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2284 від 08.09.2015 року. Це є публічний договір розподілу природного газу, який є договором приєднання, відповідач постачав природний газ позивачу, який регулярно оплачував рахунки за надані послуги з газопостачання (а.с.12).

Відповідно до вказаного договору, ПАТ «Харківгаз», правонаступником якого є «Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз», - є Оператором ГРМ, договір регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам ( їх постачальникам), до об`єктів споживачів. Умови цього Договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року № 2494.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено,що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77ЦПКУкраїни належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78ЦПКУкраїни суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80ЦПКУкраїни передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89ЦПКУкраїни встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, апеляційним судом встановлено, що наприкінці 2016 року відповідачем без попередньої згоди з мешканцями багатоквартирного б.27 на Ѕ м-ні м. Первомайського Харківської області було встановлено загально будинковий лічильник газу та розпочато проведення нарахування вартості газу відповідно до Постанови КМУ від 23.03.2016 року № 203. Позивач та мешканці будинку вимагають соціальної справедливості щодо оплати послуг з газопостачання саме за фактично спожитий природний газ мешканцями кожної квартири окремо.

ОСОБА_1 звернутися до Оператора ГРМ із заявою про забезпечення та встановлення індивідуального вузла обліку газу за рахунок ПАТ «Харківгаз», на підставі ст. 6 закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Заяву Споживача газу зареєстровано відповідачем в особі Зміївського відділення ПАТ «Харківгаз» за № вх.ЗГ-743-Кh08-0217 від 06.02.2017 року. Своїм листом від 17.02.2017 року відповідач відмовив позивачу з надуманих підстав і перекручування тлумачення нормативно-правових актів, вказавши позивачеві на її право за власний кошт встановити лічильник (а.с.11).

Позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Позивач приєдналася до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ та сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів (надалі Закон 1023-XII) держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України від 09листопада 2017року «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №2189-VIII), в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону №2189-VIII у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

- виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору;

- норми споживаннякомунальних послуг(далі-норми споживання)-кількісні показникиспоживання комунальнихпослуг,які використовуютьсядля розрахунківза спожитікомунальні послугиу випадках,передбачених законодавством;

- споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

Згідно зі статтею 3 Закону №2189-VIII Державна політика у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на таких принципах:

1) забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів;

2) створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій;

3) забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг;

4) регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей;

5) забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо;

6) дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг.

Як наведено у статті 2Закону №2189-VIII предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до статті 10Закону №2189-VIII ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно до статті 10 Закону №2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом №3533-VI «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (надалі Закон № 3533-VI).

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Судом встановлено, що ПАТ «Харківміськгаз» є Оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону №3533-VI та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)

Установлено, що позивачка є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу Споживача до газорозподільної системи, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі далансової належності суб`єкта Споживача та переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору газу з газорозподільної системи.

Умови договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2494.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог ст.ст.633, 634, 641 та 642ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Апеляційним судом встановлено, що позивачка приєдналася до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом VІ «Порядок розрахунків», розділом VІІ «Права та обов`язки сторін».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору «Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Оскільки позивачка сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону №3533-VI забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирі, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2021 року, в термін встановлений законом.

Доводи апелянта щодо відсутності фінансів на встановлення індивідуальних лічильників та непередбаченість їх Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Харківміськгаз» на 2016-2025 роки за вказаною адресою колегію суддів не приймаються. Оскільки вказані обставини не звільняють ПАТ «Харківміськгаз» від обов`язку встановити індивідуальні лічильники позивачам, зважаючи, що тарифи формуються уповноваженим органом і споживачі природного газу позбавлені можливості впливати на прийняте рішення щодо визначення тарифу та його складових.

Зважаючи, що позивачка виконувала обов`язок щодо сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вимоги статті 6 Закону №3533-VI мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, а (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)

Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. З урахуванням вимог статті 5 Закону № 1023-XII,статті 2Закону №1875-IV волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Свій висновок по суті вирішеного спору суд правомірно обґрунтував тим, що задоволення вимог позивачів буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачки отримати послуги по газопостачанню; встановлення їй індивідуального лічильника забезпечить оплату нею саме того об`єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд правильно керувався частиною першою статті 3 Закону № 3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Разом з тим, як установив суд, відповідач не вживав жодних заходів для фінансування таких робіт за рахунок будь-якого бюджету.

Даний висновком узгоджується з правовою позицією викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №214/2435/17.

Обраний позивачкою спосіб захисту суд обґрунтовано вважав таким, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява №17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№20372/11).

Рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суд, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.М.Хорошевський

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 04.12.2020