Провадження № 4-с/752/84/20
У Х В А Л А

03 грудня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва скаргу Національного університету біоресурсів природокористування України (НУБіП України) на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Удавіцької Євгенії Валентинівни, стягувач: ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

у серпні 2019 року НУБіП України звернувся до суду з вказаною скаргою, в якій просив:

-визнати неправомірними дії визнати старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Удавіцької Євгенії Валентинівни щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.07.2019 року у виконавчому провадженні № 59667647 з виконання виконавчого листа № 752/19847/16-ц, виданого 23.07.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з Національного університету біоресурсів природокористування України на користь ОСОБА_1 21 380,00 грн. за надану правову допомогу;

-скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Удавіцької Євгенії Валентинівни про відкриття виконавчого провадження від 29.07.2019 року у виконавчому провадженні № 59667647 з виконання виконавчого листа № 752/19847/16-ц, виданого 23.07.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з Національного університету біоресурсів природокористування України на користь ОСОБА_1 21 380,00 грн. за надану правову допомогу;

-визнати неправомірними дії визнати старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Удавіцької Євгенії Валентинівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору з Національного університету біоресурсів природокористування України у розмірі 2 138,00 грн. у виконавчому провадженні № 59667647;

-скасувати постанову від 29.07.2019 року старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Удавіцької Євгенії Валентинівни про стягнення виконавчого збору з Національного університету біоресурсів природокористування України у розмірі 2 138,00 грн. у виконавчому провадженні № 59667647.

В обґрунтування скарги вказав про те, що постанови старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Удавіцької Є.В. від 29.07.2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59667533 та про стягнення виконавчого збору суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників» з огляду на те, що НУБіП України є державним закладом вищої освіти та відповідно до п. 11.2 Статуту здійснює діяльність за рахунок коштів державного бюджету за індивідуальними нормативами, є бюджетною установою. Тому, виконавчий лист, виданий 23.07.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва № 752/19847/16-ц, повинен виконуватись виключно органами казначейства у Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 09.08.2019 року відкрито провадження.

Заявник в судове засідання не з`явився, про час, дата та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомляв.

Представник Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав.

Стягувач в судове засідання не з`явився.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, в силу ч. 2 ст. 450 ЦПК України не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 і ч. 3 ст. 129 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, а обов`язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Обов`язковий характер судового рішення, постановленого іменем держави, підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню в Україні режиму законності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, що ст. 6, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії - справедливий, відкритий і швидкий розгляд, залишила реалізацію судових рішень без захисту.

Відсутність гарантій виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії сторонам на справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Примусове виконання судових рішень в Україні регулюється Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року, який набрав чинності 05.10.2016 року.

Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді доцента кафедри сільськогосподарських машин та системотехніка НУБіП України з 31.10.2016 року та стягнуто з університету на його користь 83 669,10 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.10.2016 року по 06.11.2018 року й 3 000,00 грн. моральної шкоди, в частині поновлення на посаді рішення допущено до негайного виконання, вирішено питання судових витрат у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.07.2019 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року змінено в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом його збільшення з 83 669,10 грн. до 273 941,85 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з НУБіП України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою витрат на професійну правову допомогу адвоката, в розмірі 15 000,00 грн.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.07.2019 року, стягнуто з НУБіП України на користь ОСОБА_1 21 380,00 грн. за надану правову (правничу) допомогу адвоката.

23.07.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва видано відповідний виконавчий лист № 752/19847/16-ц.

29.07.2019 року старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Удавіцькою Є.В. на підставі ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59667647 та відповідно до ст. ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» постанову про стягнення виконавчого збору (т. 5 а.с. 42-45).

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами п. п. 1, 3, 5, 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Як передбачено ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Згідно ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі юридична особа). Примусова реалізація майна юридичних осіб відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Як зазначено у ч. 2 цієї статті стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 03.08.2011 року № 845.

Згідно п. 3 вказаного вище Порядку, зокрема, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Пунктом 4 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, на органи Казначейства покладені обов`язки, зокрема забезпечення у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку; вжиття заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку.

Пунктом 33 Порядку передбачено, що у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника.

Згідно п. 48 Порядку для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається у встановленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. У разі відсутності таких документів та відомостей, якщо боржником є держава, підприємство, установа, організація або юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, перерахування коштів здійснюється на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Враховуючи зазначене, управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Отже, виконавчий лист, боржником за яким є державний орган, підлягає виконанню органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а не органами державної виконавчої служби.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 02.07.2018 року у справі № 233/1979/17 (провадження № 61-29414св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ст. 81 ЦК України юридичною особою публічного права визнається юридична особа, яка створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2.5.1 Національних стандартів України, державних класифікаторів України, національних змін до міждержавних стандартів, внесення зміни до наказу Держспоживстандарту України від 31 березня 2004 р. № 59 та скасування нормативних документів, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 97 від 28.05.2004 року суб`єкти господарювання державного сектору економіки - суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів. Держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики.

Згідно п. 3.4.4. Національних стандартів державна організація (установа, заклад) утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Згідно п. 14.1.121. ст. 14 ПК України неприбуткові підприємства, установи та організації - неприбуткові підприємства, установи та організації, які не є платниками податку на прибуток підприємств відповідно до пункту 133.4 статті 133 цього Кодексу;

Відповідно до п. 133.4. ст. 133 ПК України не є платниками податку неприбуткові підприємства, установи та організації у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом.

Неприбутковим підприємством, установою та організацією для цілей оподаткування податком на прибуток підприємств є підприємство, установа та організація (далі - неприбуткова організація), що одночасно відповідає таким вимогам:

- утворена та зареєстрована в порядку, визначеному законом, що регулює діяльність відповідної неприбуткової організації;

- установчі документи якої (або установчі документи організації вищого рівня, на підставі яких діє неприбуткова організація відповідно до закону) містять заборону розподілу отриманих доходів (прибутків) або їх частини серед засновників (учасників у розумінні Цивільного кодексу України, членів такої організації, працівників (крім оплати їхньої праці, нарахування єдиного соціального внеску), членів органів управління та інших пов`язаних з ними осіб. Для цілей цього абзацу не вважається розподілом отриманих доходів (прибутків) фінансування видатків, визначених підпунктом 133.4.2 цього пункту;

- установчі документи якої (або установчі документи організації вищого рівня, на підставі яких діє неприбуткова організація відповідно до закону) передбачають передачу активів одній або кільком неприбутковим організаціям відповідного виду, іншим юридичним особам, що здійснюють недержавне пенсійне забезпечення відповідно до закону (для недержавних пенсійних фондів), або зарахування до доходу бюджету у разі припинення юридичної особи (у результаті її ліквідації, злиття, поділу, приєднання або перетворення). Положення цього абзацу не поширюється на об`єднання та асоціації об`єднань співвласників багатоквартирних будинків, та житлово-будівельні кооперативи;

- внесена контролюючим органом до Реєстру неприбуткових установ та організацій.

Положення абзаців третього і четвертого цього підпункту щодо вимог наявності установчих документів не поширюються на бюджетні установи.

Зареєстровані установи та організації (новостворені), які подали в установленому порядку документи для внесення до Реєстру неприбуткових установ та організацій під час або протягом 10 днів з дня державної реєстрації та які за результатами розгляду цих документів внесені до Реєстру неприбуткових установ та організацій, для цілей оподаткування вважаються неприбутковими організаціями з дня їх державної реєстрації.

Доходи (прибутки) неприбуткової організації використовуються виключно для фінансування видатків на утримання такої неприбуткової організації, реалізації мети (цілей, завдань) та напрямів діяльності, визначених її установчими документами.

З матеріалів скарги вбачається, що НУБіП є суб`єктом господарювання державного сектору економіки і відповідно до п. 1.1. Статуту Національного університету біоресурсів і природокористування України, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 02.05.2018 року № 443, Національний університет біоресурсів і природокористування України (далі - Університет) є юридичною особою публічного права, державної форми власності, утворений у формі державної установи, працює на засадах неприбутковості, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в органах центрального органу виконавчої влади у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, штамп та власну емблему.

Відповідно до п. 1.2. Університет від свого імені може набувати майнових і особистих немайнових прав, мати обов`язки, бути позивачем і відповідачем у суді, виступати засновником (співзасновником) інших юридичних осіб, відповідно до законодавства України.

Органом управління Університету є Міністерство освіти і науки України (п. 1.3. Статуту).

Згідно п. 1.12. Статуту Національного університету біоресурсів і природокористування України, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 02.05.2018 року № 443, Університет є національним, самоврядним (автономним) державним закладом вищої освіти.

Самоврядність (автономія) Університету (згідно Статуту) передбачає:

1) право Університету на прийняття самостійних рішень та вчинення відповідних дій у межах своєї компетенції з навчальної, навчально-наукової, науково-дослідницької і виробничо-господарської діяльності;

2) індивідуальні нормативи фінансування та оплати праці не поширюються на відокремлені підрозділи, навчально-дослідні господарства, дослідні станції, а також на вищі навчальні заклади I-III рівня акредитації (технікуми, коледжі, інститути);

3) самостійне визначення форм організації та обсягів оплати праці працівників, порядку використання коштів, отриманих з позабюджетних джерел, у тому числі частки, яка виділяється на оплату праці і матеріальне заохочення;

4) провадження інших видів діяльності на підставі прямих договірних зв`язків, договорів і контрактів;

5) право створювати і припиняти діяльність структурних підрозділів, які входять до його складу, в тому числі відокремлених, та в установленому порядку приймати майно інших юридичних осіб;

6) проводити спільну діяльність та співпрацювати на підставі договорів з іншими вищими навчальними закладами, підприємствами, установами та організаціями в установленому законодавством порядку.

Згідно п. 1.14. Статуту для виконання своїх завдань Університет має право, зокрема, формувати та затверджувати власний штатний розпис і посадові оклади згідно із законодавством у межах фонду оплати праці, з урахуванням специфіки освітньої діяльності Університету. При зменшенні чисельності осіб, які навчаються за кожною освітньою програмою, у межах 20 відсотків чисельності, визначеної на початок навчання за цією програмою, штатна чисельність науково-педагогічних працівників не скорочується; приймати на роботу педагогічних, наукових, науково-педагогічних та інших працівників і звільняти їх відповідно до вимог законодавства України.

Згідно розділу 4 Статуту діяльність та управління університетом здійснюється на основі принципів: 1) автономії та самоврядування; 2) розмежування прав, повноважень і відповідальності Міністерства освіти і науки України, керівництва Університету та структурних підрозділів; 3) поєднання колегіальних та єдиноначальних засад; 4) незалежності від політичних партій, релігійних організацій.

Безпосереднє управління діяльністю Університету здійснює ректор, який призначається на посаду відповідно до Закону України «Про вищу освіту». Ректор Університету діє в межах своєї компетенції відповідно до чинного законодавства України та цього Статуту і несе відповідальність за результати роботи Університету. Ректор вступає на посаду з дня підписання наказу Міністерства освіти і науки України про його призначення.

Згідно підп. 10 п. 4.6. Статуту ректор у межах повноважень приймає на посаду та звільняє з посади працівників.

Згідно п. 6.1. Статуту трудовий колектив Університету складається з науково-педагогічних, наукових та педагогічних працівників, а також з адміністративно-управлінського, навчально-допоміжного та господарського персоналу, керівників та фахівців. Заміщення посад науково-педагогічних працівників здійснюється, як правило, за конкурсом відповідно до Порядку, затвердженого вченою радою Університету. Рішення щодо проведення конкурсу приймає ректор Університету. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників без проведення конкурсу проводиться, як правило, на один навчальний рік (п. с. 6.2., 6.3. Статуту).

Керівництво Університету забезпечує науково-педагогічним, науковим та іншим працівникам: створення належних умов для: 1) праці, а також (за наявності відповідних коштів) організації їх побуту, відпочинку, медичного обслуговування; 2) підвищення кваліфікації не рідше одного разу на п`ять років; здійснення правового, соціального, професійного захисту; виплату заробітної плати та компенсацій відповідно до законодавства, а також компенсацій у разі втрати роботи у зв`язку зі змінами організаційних форм діяльності; надання інших пільг та гарантій, передбачених законодавством і колективним договором (п. 6.9. Статуту).

В той же час згідно розділу 2 Статуту Міністерство освіти і науки України реалізує права та обов`язки уповноваженого Кабінетом Міністрів України органу стосовно Університету як центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, у підпорядкуванні якого перебуває Університет.

Міністерство освіти і науки України як засновник Університету: 1) затверджує Статут Університету та за поданням Конференції трудового колективу Університету затверджує нову редакцію; 2) укладає в місячний строк контракт з ректором Університету, обраним за конкурсом у порядку, встановленому Законом України «Про вищу освіту»; 3) за поданням Конференції трудового колективу Університету достроково розриває контракт з ректором з підстав, визначених законодавством України про працю, чи за порушення Статуту Університету та умов контракту; 4) здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю Університету; 5) здійснює контроль за дотриманням Статуту Університету; 6) здійснює інші повноваження, передбачені законодавством України і Статутом Університету.

До складу Університету входять такі структурні підрозділи: факультети; навчально-наукові та науково-дослідні інститути; кафедри, навчально-наукові, навчально-науково-виробничі та навчально-виробничі центри; проблемні, наукові та навчальні лабораторії; технологічні підприємства, цехи, ферми, майстерні; філії, тощо (п. 3.4. Статуту).

Згідно п. 3.5. розділу 3 Статуту основними структурними підрозділами Університету є факультети (інститути), кафедри, бібліотека. Кафедра - це базовий структурний підрозділ Університету (його філій, інститутів, факультетів), що провадить освітню, методичну та/або наукову діяльність за певною спеціальністю (спеціалізацією) чи міжгалузевою групою спеціальностей, до складу якого входить не менше п`яти науково-педагогічних працівників, для яких кафедра є основним місцем роботи, і не менш як три з них мають науковий ступінь або вчене (почесне) звання.

Матеріально-фінансовою основою діяльності університету є державне майно, яке обліковується на балансі Університету. Фінансово-економічна діяльність Університету здійснюється за рахунок коштів державного бюджету за індивідуальними нормативами. Індивідуальні нормативи не поширюються на працівників виробничих структурних підрозділів та відокремлених підрозділів, які входять до складу Університету. Відокремлені підрозділи Університету фінансуються за окремим кошторисом. Університет самостійно встановлює форми, системи і розміри оплати праці працівників, стипендії студентів, аспірантів і докторантів, проводить рейтингове оцінювання освітніх, науково-дослідницьких та інноваційних досягнень науково-педагогічних та наукових працівників згідно із законодавством та цим Статутом у межах затвердженого фінансування на календарний рік (п. п. 11.2., 11.3 розділ 11 Статуту).

Крім того, за наданою закладу вищої освіти автономією, як національному закладу вищої освіти, Університет має право, зокрема, отримувати на пріоритетних засадах передбачені державним бюджетом кошти для провадження наукової і науково-технічної діяльності, проведення фундаментальних та прикладних наукових досліджень, виконання наукових програм, проектів державного значення в обсязі не менш як 10 відсотків коштів державного бюджету, що виділяються на його утримання (п. 1.15. Статуту).

Поряд із вказаним вище, згідно листа Міністерства освіти на науки України № № 1802 від 05.08.2019 року «Про фінансування» НУБіП є державною організацією, має орган державного управління - Міністерство освіти та науки України, утримується за рахунок державного бюджету і його фінансування повністю здійснюється через головного розпорядника коштів - Міністерство освіти та науки України лише за бюджетними програмами 2201160 «Підготовка кадрів вищими навчальними закладами III і IV рівнів акредитації та забезпечення діяльності їх баз практик», 2201040 «Дослідження, наукові та науково-технічні розробки, виконання робіт за державними цільовими програмами та державним замовленням, підготовка наукових кадрів, фінансова підтримка преси, розвитку наукової інфраструктури, наукових об`єктів, що становлять національне надбання, забезпечення діяльності Державного фонду фундаментальних досліджень», 2201190 «Виплата академічних стипендій студентам (курсантам) вищих навчальних закладів», 2201380 «Виконання зобов`язань України у сфері освіти та міжнародного науково-технічного співробітництва», 2201250 «Підвищення кваліфікації педагогічних та науково-педагогічних працівників, керівних працівників і спеціалістів харчової, переробної промисловості та агропромислового комплексу, медичних та фармацевтичних кадрів» та НОМЕР_1 «Виконання зобов`язань України у Рамковій програмі Європейського Союзу з наукових досліджень та інновацій «Горизонт 2020» (т. 5 а.с. 15-35).

Отже, наведене, на думку суду, з урахуванням положень статут НУБіП, свідчить про те, що з огляду на його організаційно-правову форму та статус юридичної особи, фінансування його діяльності у сфері, що не стосується бюджетних програм, не здійснюється за рахунок бюджетних коштів, передбачених відповідною бюджетною програмою.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року винесено в рамках цивільної справи, за результатами якої ухвалено рішення від 06.11.2018 року, котрим ОСОБА_1 поновлено на посаді доцента кафедри сільськогосподарських машин та системотехніка НУБіП України з 31.10.2016 року, стягнуто з університету на його користь 83 669,10 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.10.2016 року по 06.11.2018 року, 3 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати. Тобто, виходячи з положень п. 11.2. Статуту НУБіП, оскільки індивідуальні нормативи не поширюються на працівників виробничих структурних підрозділів та відокремлених підрозділів, які входять до складу Університету, то і виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року, так само як і додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року, не пов`язано із коштами державного бюджету в межах відповідних бюджетних призначень.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд надходить до висновку про те, що не можна зробити однозначного висновку про те, що виконання додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.07.2019 року, про стягнення з НУБіП України на користь ОСОБА_1 21 380,00 грн. за надану правову (правничу) допомогу адвоката, підлягає в порядку положень, визначених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження вказаного заявником не надано.

За таких обставин, оскільки заявник не надав суду доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України про те, що оскаржувана постанова була прийнята не у відповідності до закону, не в межах повноважень державного виконавця та з порушенням його прав, не надав доказів щодо неправомірності дій державного виконавця, тому, так як дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», в межах повноважень державного виконавця, суд не вбачає законних підстав для задоволення скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 263-264, 447-451 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

у задоволенні скарги Національного університету біоресурсів природокористування України (НУБіП України) на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Удавіцької Євгенії Валентинівни, стягувач: ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Хоменко