Постанова

Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 324/442/18

провадження № 61-9974св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця»

на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 16 січня 2019 року в складі судді Іванченка М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2019 року в складі колегії суддів:

Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця» в особі

СП «Пологівське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця») про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що наказом відповідача

від 21 лютого 2018 року його було звільнено з посади помічника машиніста тепловоза на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довір`я. Причиною звільнення відповідач визначив те, що локомотивна бригада у складі машиніста тепловозу та помічника машиніста (позивача) допустили грубі порушення нормативних документів з безпеки руху, вимоги Інструкцій та інших актів ПАТ «Укрзалізниця».

Вважав зазначений наказ незаконним, оскільки його посада не відноситься до таких, що безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності. Крім того, відповідач не зазначив у чому саме проявились протиправні дії позивача та не встановив наявність його вини у нестачі дизельного палива. Вказував, що його звільнення відбулось без згоди профспілкового комітету, який надав обґрунтовану відмову у звільненні позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив: визнати незаконним та скасувати наказ «По особовому складу» від 21 лютого 2018 року про звільнення з посади помічника машиніста тепловоза СП «Пологівське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; поновити на вказаній посаді.

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ПАТ «Укрзалізниця» в особі СП «Пологівське локомотивне депо»

РФ «Придніпровська залізниця» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що він працював машиністом тепловозу цеху експлуатації локомотивів, проте наказом відповідача

від 03 березня 2018 року його звільнено з указаної посади на підставі

пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України за вчинення дій, що дають підстави для втрати довір`я до нього з боку уповноваженого власником органу, про що зроблено запис у трудовій книжці.

Вважав своє звільнення незаконним, оскільки такими діями відповідача порушено його трудові права, він не є працівником, на якого при звільненні розповсюджується дія статті 41 КЗпП України, договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався. Профспілковий комітет відмовив

у розірванні з ним трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку з необґрунтованістю підстав для звільнення.

У наказі ПАТ «Укрзалізниця» в особі СП «Пологівське локомотивне депо»

РФ «Придніпровська залізниця» про звільнення зазначено, що машиністом тепловозу ОСОБА_2 було допущено неправомірні дії та бездіяльність, що призвели до перевитрат дизельного палива. Проте вказані обставини не відповідають дійсності. Позивач не вчиняв та не сприяв крадіжці матеріальних цінностей з локомотиву, вищевказані твердження відповідача є припущеннями.

Відповідачем не вказано, у чому саме полягало невиконання позивачем посадових обов`язків. Таким чином, ОСОБА_2 не є працівником, який безпосередньо обслуговує товарно-матеріальні цінності, отже, до нього не можна втратити довір`я. У спірному наказі відповідача не вказано, чим підтверджується факт розкрадання майна, чи було таке розкрадання, яким чином роботодавець визнав саме його винним у розкраданні майна, чим це підтверджується, також не вказано у чому полягають його неправомірні дії та не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між його діями та негативними наслідками.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив: визнати незаконним та скасувати наказ від 03 березня 2018 року про звільнення з посади машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів СП «Пологівське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; поновити на вказаній посаді.

Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16 січня

2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ «По особовому складу»

від 21 лютого 2018 року № 48/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника машиніста тепловоза.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів СП «Пологівське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Визнано незаконним та скасовано наказ «По особовому складу»

від 03 березня 2018 року № 58/ос про звільнення ОСОБА_2 з посади машиніста тепловоза.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів СП «Пологівське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 22 лютого 2018 року до 16 січня

2019 року включно, у розмірі 111 316,80 грн. Зобов`язано провести виплату зазначеної суми за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05 березня 2018 року до 16 січня 2019 року включно, у розмірі 135 663,12 грн. Зобов`язано провести виплату зазначеної суми за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді помічника машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів

СП «Пологівське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця»

ПАТ «Укрзалізниця» та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів СП «Пологівське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не надав належні та допустимі докази на підтвердження підстав для звільнення позивачів, а саме: вчинення позивачами умисних дій з корисливих мотивів, які призвели до їхнього збагачення; не доведено скоєння ними протиправних дій щодо використання локомотиву з метою викрадення дизельного палива. Крім того, звільнення позивачів відбулось без згоди профспілкового комітету, який надав обґрунтовану відмову у звільненні позивачів на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що наказ про звільнення, як підстава притягнення до крайньої міри дисциплінарної відповідальності, має містити відомості про обставини, за яких вчинено дисциплінарний проступок та склад цього проступку, у тому числі наявність вини працівника, наслідки та причинний зв`язок між його діями та виниклими наслідками. Відповідач не довів вчинення позивачами протиправних дій, які призвели до втрати довір`я з боку керівництва. При звільненні позивачів було порушено порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач спростував заявлені

у справі вимоги належними та допустимими доказами, проте суди не дали їм належної оцінки. Також доводи позивачів спростовані показаннями свідків. Отже, матеріалами справи підтверджено допущення позивачами проступків, які є підставою для застосування пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Суди дійшли неправильного висновку про те, що відповідач не довів умисних дій позивачів та не надав вирок суду, не звернули увагу на те, що підставою для звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України є саме втрата довір`я роботодавця, а не наявність вироку

у кримінальному провадженні.

Відмова профспілкового комітету у звільненні позивача є необґрунтованою, оскільки ґрунтується на недоведеності вчинення позивачем саме злочину. Висновок судів про те, що позивачі не були матеріально відповідальними особами спростовуються зібраними у справі доказами, відповідно до яких позивачі як члени локомотивної бригади відносяться до кола працівників, які безпосередньо обслуговують товарно-матеріальні цінності.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

02 серпня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 28 лютого 2017 року працював на посаді помічника машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів

СП «Пологівське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця»

ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом від 21 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади помічника машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці.

ОСОБА_2 працював на посаді машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів СП «Пологівське локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 16 лютого 2017 року.

Наказом від 03 березня 2018 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з посади машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів на підставі пункту 2 частини першої КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці.

У вищевказаних наказах від 21 лютого 2018 року та від 03 березня 2018 року (про звільнення позивачів) зазначено, зокрема, що 18 лютого 2018 року локомотивна бригада у складі машиніста тепловоза ОСОБА_2 та помічника машиніста ОСОБА_1 прийняла дизельне паливо, після чого тепловоз відправився до станції Чаплине. Після проходу поїзда на 84 км

пікет 9 на дільниці Пологи-Гуляйполе оперативною групою стрілецької команди станції Пологи були виявлені 11 каністр з дизельним паливом загальною ємністю 297 літрів. Після зупинки поїзда був виконаний огляд локомотива та виявлено наступне: сек. «А» - обірвана пломба на паливовимірювальній горловині бака, на форсунці 5 циліндра відсутня фарба, на форсунці 8 циліндра пошкоджена фарба, відсутні пломби ВВК, сторонньої тари не виявлено. За вказаним фактом був складений акт огляду локомотива. Виявлені зауваження можуть свідчити про втручання машиніста тепловоза ОСОБА_2 та помічника машиніста тепловоза ОСОБА_1 в паливну систему з метою незаконного безоплатного заволодіння (обернення на свою користь) майном, зокрема дизельним паливом.

За вказаним фактом відкрите кримінальне провадження від 19 лютого

2018 року.

Постановами професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України профспілкового комітету Пологівського локомотивного депо Придніпровської залізниці від 21 лютого 2018 року та від 03 березня

2018 року у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України відмовлено.

Суди також встановили, що вищевказані постанови професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України профспілкового комітету Пологівського локомотивного депо Придніпровської залізниці від 21 лютого 2018 року та від 03 березня 2018 року є обґрунтованими. У постановах зазначено, що профспілкова організація виходила з відсутності доказів на підтвердження фактів вчинення позивачами дій, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до них довір`я. Профспілковий комітет вказав на відсутність конкретних фактів порушення локомотивною бригадою трудової дисципліни, а також фактів підготовки локомотивною бригадою дизельного палива для крадіжки, використання майна підприємства в особистих корисних цілях.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої

статті 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше); 2) винна дія працівника; втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та інше), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 та постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 320/7064/17 (провадження

№ 61-3245цс19).

Системний аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 частини першої статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. Лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Судами першої та апеляційної інстанцій було правильно встановлено, що постанови профспілкового комітету про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України є обґрунтованими. У постановах з метою захисту конституційного права працівника на працю профспілкова організація виходила із відсутності доказів на підтвердження фактів вчинення позивачами дій, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Профспілковий комітет вказав на відсутність конкретних фактів порушення локомотивною бригадою трудової дисципліни, а також фактів підготовки локомотивною бригадою дизельного палива для крадіжки, використання майна підприємства в особистих корисних цілях.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заявлених у справі позовних вимог.

Відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу вірно визначено судами попередніх інстанцій за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та відповідно до довідок, які містяться у матеріалах справи (том 2 а. с. 147, 148).

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 27 березня 2019 року у справі № 324/1785/17 (провадження

№ 61-2861св19), від 12 червня 2019 року у справі № 320/7672/17 (провадження № 61-7183св19) та від 12 серпня 2020 року у справі

№ 185/6959/16-ц (провадження № 61-30070св18).

Доводи касаційної скарги про те, що судами неправильно встановлені обставини справи, не оцінені показання свідків, не досліджені письмові докази, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень, не заслуговують на увагу, оскільки судами надано належну оцінку наявним

у матеріалах справи доказам, а суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржувані судове рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця»залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 16 січня

2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня

2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко