Дата документу 01.12.2020 Справа № 334/8501/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2863/20 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Є.У.№ 334/8501/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» про визнання недійсним договору, повернення безпідставно набутого майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авто Просто», ТОВ «АТ Сервіс», в якому просив визнати недійсним договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару у групі №720161, укладений 23.07.2016 з ТОВ «Авто Просто»; визнати недійсним договір доручення №720161, укладений 23.07.2016 з ТОВ «АТ Сервіс»; стягнути солідарно з відповідачів на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 20510,56 грн., а також витрати на правову допомогу у сумі 1200,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 28.07.2016 між сторонами укладений договір №720161 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару у групі (автомобіля) та Договір доручення № 720161, за яким він уповноважував ТОВ «АТ Сервіс» сплатити винагороду ТОВ «Авто Просто». Зазначав, що ним на користь відповідача сплачено вступний внесок на суму 7 128 грн. та щомісячні внески на загальну суму 13 382, 56 грн. За умовами договору його предметом є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля через систему «Авто Так». Пізніше він звернувся до відповідачів із вимогою про розірвання договору та повернення сплачених коштів, яку відповідачі не задовольнили.

Вважає умови договору несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності цивільних відносин створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, містять жорсткі обов`язки для нього, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, який не несе будь-якої відповідальності за невиконання умов договору.

Позивач зазначає, що 7 128,00 грн. є для нього значною сумою, яку він вважає необґрунтовано великою та несправедливою ціною за надання послуг щодо включення у групу для придбання автомобіля, а тому відносно цього повинні діяти положення ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, оскільки умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Посилаючись на те, що він сплачував кошти не за товар, а за можливість одержання права на придбання товару, відповідач без залучення власних коштів формував групи клієнтів, за рахунок яких здійснювалася передача права на придбання товару одному із учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності «Авто Так», оспорювані угоди порушують його права, а діяльність відповідачів з реалізації системи «Авто Так» є такою, що вводить його в оману, умов договору є несправедливими, просив суд про задоволення позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів порушення його прав як споживача, зокрема, що умови договору та додатків до нього призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, не відповідають умовам ринку, обраному порядку придбання автомобіля, що є обов`язком позивача відповідно до засад змагальності процесу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що укладені сторонами договори порушують права позивача, так як містить несправедливі умови та відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист права споживачів» є недійсними. Вважає, що судом порушені норми процесуального права, оскільки він не був обізнаний про час і місце розгляду справи, відповідач просив відкласти розгляд справи у зв`язку із карантином, проте суд першої інстанції це клопотання відповідача безпідставно відхилив.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Авто Просто» зазначив, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною та необґрунтованою, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ТОВ «АТ Сервіс» своїм правом передбаченим статтею 360 ЦПК України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке:

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишення судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам закону.

За положенням ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 ст.2 ЦПК України на суд і учасників процесу покладено обов`язок керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі.

Згідно з ст.ст.2, 6, 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановлено, що 23 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» укладено договір №720161, предметом якого є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Авто Так». Укладений між сторонами договір складається з основного тексту договору, додатку № 1 (анкети учасника) та додатку № 2. Всі додатки підписані сторонами та є невід`ємними частинами угоди.

Відповідно до статті 1 розділу І договору від 23 липня 2016 року ТОВ «Авто Просто» забезпечує придбання автомобіля за рахунок об`єднаних грошових коштів учасників на умовах договору та у відповідності до внутрішніх правил за умови виконання учасником всіх зобов`язань, передбачених договором про адміністрування.

Відповідно до статті 8 розділу ІІ договору від 23 липня 2016 року ТОВ «Авто Просто» зобов`язується надіслати постачальнику замовлення на передачу автомобіля учаснику та здійснити оплату за автомобіль постачальнику протягом 5 робочих днів після того, як: учасник, який одержав право на отримання автомобіля, здійснить відповідні платежі згідно з умовами Договору, пов`язані з видачею автомобіля; ТОВ «Авто Просто» отримає від учасника належним чином оформлені документи та гарантії згідно з вимогами цієї статті; ТОВ «Авто Просто» затвердить оформлення документів на отримання автомобіля.

Згідно з пунктом 12.1.5 статті 12 розділу ІІ договору від 23 липня 2016 року якщо учасник системи виявить бажання односторонньо відмовитись від договору про адміністрування протягом 14 календарних днів з дати підписання договору, договір вважається розірваним і учасник звільняється від будь-яких зобов`язань за ним. Такому учаснику повертається вся сума коштів сплачена за договором про адміністрування.

ОСОБА_1 із заявою про розірвання угоди у встановлений у пункті 12.1.5 договору від 23 липня 2016 року до ТОВ «Авто Просто» не звертався.

Згідно з пунктами 19.2., 19.3. статті 19 розділу II договору від 23 липня 2016 року, підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Учасник підтверджує, що ТОВ «Авто Просто» надало інформацію по суті фінансової послуги, що пропонується за цим договором із зазначенням вартості цієї послуги для учасника групи, повідомило про порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги за договором, про правові наслідки та порядок здійснення розрахунків внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги, повідомлено про механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги, повідомлено реквізити Нацкомфінпослуг, а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів.

Відповідно до довідки про ознайомлення учасника групи із внутрішніми правилами, ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений з внутрішніми правилами надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах ТОВ «Авто Просто». Терміни, визначення, умови внутрішніх правил, зрозумілі.

Відповідно до умов договору від 23 липня 2016 року учасник сплачує ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, зазначеними в цьому договорі, як «періодичні платежі». Марка та модель автомобіля, графік внесків періодичних платежів та щомісячної винагороди, яку учасник групи повинен сплатити товариству зазначається у додатку № 1 до договору. Розмір одного «періодичного платежу», становить 0,8333 процента від ціни автомобіля, щомісячна винагорода 0,415 процента + податок на додану вартість (далі - ПДВ), винагорода за послуги пов`язані з передачею автомобіля учаснику 3 процента + ПДВ.

23 липня 2016 року на виконання договірних зобов`язань ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Авто Просто» винагороду по договору у розмірі 7128,00 грн, та у період з 15 серпня 2016 по 08 вересня 2016 року сплатив повні періодичні щомісячні платежі за договором, загальний розмір сплачених позивачем платежів становить 13 382, 56 грн.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 розділу ІІ договору від 23 липня 2016 року учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати договір за власним бажанням, про що зобов`язаний повідомити ТОВ «Авто Просто» у письмовій формі. У строк, встановлений чинним законодавством ТОВ «Авто Просто» розглядає заяву учасника та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та наслідки його розірвання.

Згідно з пунктами 12.1.1 - 12.1.2. статті 12 розділу ІІ договору від 23 липня 2016 року у разі дострокового розірвання договору на підставі заяви учасника, останньому повертаються лише періодичні платежі, сплачені за договором, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі 2 періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення. Максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з пунктом 12.1.1.1 не може перевищувати двох років з дня отримання ТОВ «Авто Просто» заяви про дострокове розірвання Договору. Для здійснення повернення періодичних платежів учасник повинен надіслати письмову заяву із зазначенням банківських реквізитів, на які повинні бути перераховані грошові кошти.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Авто Просто» із заявою про розірвання договору від 23 липня 2016 року.

Частинами першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг), є фінансовою послугою.

Предметом договору від 23 липня 2016 року є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Авто Так», а отже, правовідносини, які виникають на підставі цього правочину, регулюються вищевказаним законом та іншими актами цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За змістом статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Пунктом 7 частини третьої 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, зокрема надавши належну оцінку умовам оспорюваного договору, урахувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» під час укладення договору погодили всі істотні його умови, у тому числі щодо порядку, строків та визначення розмірів платежів, процедури отримання автомобіля учасником, такі умови викладені чітко і ясно, тоді як позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що під час укладення договору товариство ввело його в оману, не надавши інформації про умови договору у повному обсязі.

Доводи позивача, що в діях ТОВ «Авто Просто» вбачається нечесна підприємницька діяльність є безпідставними з огляду на таке.

Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» в розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Відсутність хоча б однієї із вказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.

Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.

Зазначений правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» викладений у постановах від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 та від 25 червня 2014 року у справі № 6-74цс14 і підстав для відступлення від нього немає.

Ураховуючи зазначене, укладений між сторонами договір у межах системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем в розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «Авто Просто» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі договору з учасниками групи є отримання автомобілів усіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається у процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 380/63/16-ц (провадження № 14-230цс18).

Доводи позивача про несправедливі щодо нього умов договору від 23 липня 2016 року у зв`язку з тим, що розмір кожного платежу визначається на час проведення оплати і залежить від поточної ціни автомобіля, дійсної на момент оплати є неспроможними, оскільки саме такі умови були погоджені сторонами при укладенні договору, і вони є зрозумілими. За змістом цих умов поточна ціна автомобіля - це ціна транспортного засобу, яка встановлена постачальником в останній робочий день кожного місяця, є змінною величиною, яка може змінюватися як у бік збільшення, так і у бік зменшення.

За системою «Авто Так» транспортний засіб можна викупити лише за дійсною вартістю на момент викупу, яка в залежності від ринкових тенденцій може відрізнятися від вартості автомобіля, виданого учаснику раніше. Визначення щомісячних внесків та інших платежів відповідно до ціни автомобіля, встановленої постачальником в останній день кожного місяця, не призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та відповідає умовам ринку, обраному позивачем порядку придбання автомобіля та інтересам інших учасників системи, а тому не є несправедливими умовами в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 357/13841/16-ц (провадження № 61-30638св18), від 22 травня 2019 року у справі № 285/1777/17 (провадження № 61-39721св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 141/480/17 (провадження № 61-31528св18), від 21 січня 2020 року у справі № 590/1087/17 (провадження № 61-37322св18).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем несправедливості умов спірного договору, введення ТОВ «Авто Просто» його в оману та здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, розглянуто справу за відсутності сторін, які не були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи та просили відкласти справу у зв`язку із запровадження в країні карантину, є неспроможними.

За обставинами справи представництво позивача у суді першої інстанції здійснювало адвокатське об`єднання «Довіра» на підставі договору №21/ш від 07.12.2016 та довіреності від 07.12.2016, а також адвокат Мар`єнко В.Ю. (а.с.18-22).

Договір про надання правової допомоги №21/ш від 07.12.2016 між позивачем і адвокатським об`єднанням не розірвано, що підтвердив позивач і його представник у суді апеляційної інстанції.

Повістки про виклик у судові засідання направлялися судом першої інстанції як позивачеві за адресою, зазначеною у позовній заяві, так і його представникам.

Повістка про виклик у судове засідання, призначене на 07 квітня 2020 року, позивачем не отримана та повернулася до саду першої інстанції із позначкою поштового відділення «за закінчення строку зберігання».

Проте представникові позивача адвокатському об`єднанню «Довіра» повістка вручена 23.03.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення повістки (а.с.162).

За положенням ст. 130 ч.5 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки цій особі.

Зважаючи на те, що повістка про виклик у судове засідання була вручена представникові позивача, з яким договір про надання правової допомоги не було розірвано, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо порядку виклику учасників справи у судове засідання є неспроможними.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи через запровадження в країні карантину, оскільки робота судів не була зупинена.

Відповідач мав можливість взяти участь у судовому засіданні в порядку, передбаченому ч.4 ст.212 ЦПК України, проте таким своїм правом не скористався.

З підстав розгляду справи за відсутності представника відповідача останній судове рішення не оскаржив, а отже такий розгляд справи не призвів до порушень прав позивача.

Справа тривалий час перебувала в провадженні суду першої інстанції. Сторони мали достатньо часу для надання суду як пояснень по суті спору, так і наявних у них доказів.

Позивач і його представник, а також представник відповідача мали можливість надати свої пояснення у суді апеляційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська