Дата документу 01.12.2020 Справа № 335/5883/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/5883/20 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко І.А.
№ 22-ц/807/3250/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Ухвалою суду від 17.07.2020 позовну заяву було залишено без руху, внаслідок того, що позовна заява була подана з порушенням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Запропоновано позивачу у строк п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху усунути недоліки позовної заяви шляхом надання документу про сплату судового збору.

04.08.2020, відповідно до поштового повідомлення, ухвала судді про залишення позовної заяви без руху від 17.07.2020 отримана позивачкою.

Суд першої інстанції виходив з того. що позивачка недоліки позову не усунула, у зв`язку з чим позовну заяву на підставі ст. 185 ЦПК України, слід визнати неподаною і повернути позивачці.

Натомість у матеріалах справи, наданих до апеляційного суду, міститься позовна заява, у якій зазначено клопотання про звільнення від сплати судового збору з копіями документів, які підтверджують майновий стан позивача.

Суд розглядав таке клопотання та відмовив у його задоволенні ухвалою від 17 липня 2020 року. з посиланням на те, що надані позивачем документи не свідчать про скрутне матеріальне становище.

Надані позивачем документи про розмір доходів відсутні у матеріалах справи. Відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, суд мотивував свій висновок лише тим, що розмір пенсії, отримуваний позивачкою 1648,61 гр. не може свідчити про її скрутний майновий стан. при цьому суд одночасно зазначив, що судовий збір підлягає сплаті у справі у розмірі 3764,93 гр.

Тобто суд вважав доведеним , що розмір судового збору більш ніж вдвічі перевищує розмір щомісячної пенсії позивача.

Зробивши припущення, що це не є доказом неспроможності позивачки сплатити судовий збір, суд обмежився зазначення про те, що інших доказів на підтвердження скрутного майнового становища не надано.

Положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять вичерпного й чітко визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.

Крім того, суд послався на положення ст. 136 ЦПК, яка надає суду право не лише на звільнення від сплати судового збору, а й на відстрочення чи розстрочення його сплати.

Таким чином не обговоривши питання про можливість відстрочення або розстрочення сплати, вимагаючи від позивача надання інших доказів на підтвердження майнового стану, суд першої інстанції обмежив право позивача на доступ до правосуддя.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, гарантії, що містяться у ст. 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (п. 65 рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2001 року у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany»); рішення ЄСПЛ від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland»)).

Європейський суд з прав людини також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (п. 59 рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»)).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; пункти 6364 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

На зазначені положення звертав увагу і Верховний Суд у постанові від 4 липня 2018 року у цивільній справі № 686/114/16-ц (касаційне провадження № 61-16723св18).

За таких обставин оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року у цій справі скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено2 грудня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

О.З. Поляков