Житомирський апеляційний суд
Справа №286/799/18 Головуючий у 1-й інст. Вачко В. І.
Категорія 76 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання Баліцької Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 286/799/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Промінвестбуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Промінвестбуд» на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 04 серпня 2020 року, яке ухвалене суддею Вачко В.І. в м. Овруч

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25 березня 2020 року, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Промінвестбуд» (далі ТОВ «БК «Промінвестбуд») на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2017 року по 06 квітня 2018 року (всього за 248 днів) в сумі 68 723,28 грн та моральну шкоду в сумі 5000 грн, а також судові витрати в сумі 2 250,80 грн.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що працював у ТОВ «БК «Промінвестбуд» з 06 лютого 2017 року по 01 серпня 2017 року. Відповідно до наказу № 48/1-у від 01 серпня 2017 року був звільнений з роботи за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. Однак, не зважаючи на те, що в день звільнення 01 серпня 2017 року позивач працював, відповідач не провів з ним повного розрахунку по заробітній платі. Остаточний розрахунок був фактично проведений лише 06 квітня 2018 року, що підтверджується касовим ордером від 14 березня 2018 року. На думку позивача, незначна частина заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності при затримці виплат передбачених працівнику при звільненні. Також зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 серпня 2017 року по 06 квітень 2018 року за 248 робочих днів, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати в сумі 277,11 грн, складає 68 723,28 грн. Крім того, у зв`язку із несвоєчасною виплатою відповідачем заробітної плати позивачу завдана моральна шкода, яку також просить стягнути на свою користь.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 04 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «БК «Промінвестбуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42 881,28 грн та моральну шкоду в сумі 1000 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «БК «Промінвестбуд» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 919,97 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ТОВ «БК «Промінвестбуд» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтування вимог скарги, зазначено, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що після уточнення позовних вимог 25 березня 2020 року, позивачем фактично було змінено підстави та предмет позову, а саме, позивач відмовився від позовних вимог в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2017 року по 06 квітня 2018 року в сумі 68 723,28 грн та моральну шкоду в сумі 5000 грн, а також судові витрати. Підставою позову від 16 березня 2018 року було нібито незаконне, на думку позивача, звільнення. Натомість, у новій позовній заяві ОСОБА_1 зазначає про несвоєчасну виплату заробітної плати, що була допущена з вини відповідача. Таким чином, позивач у позовній заяві від 25 березня 2020 року змінив предмет та підстави позову, чим порушив вимоги ст.49 ЦПК України. Крім того, скаржник зазначає, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні наступає в разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо виплати належних звільненому працівникові сум у строки визначені ст.116 КЗпП України при відсутності спору про їх розмір (ст.117 КЗпП України). Судом першої інстанції не було враховано, що позивач працював вахтовим методом і 01 серпня 2017 року у ОСОБА_1 був не робочий день, що в свою чергу було підтверджено позивачем під час судових засідань. Відтак, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, що передбачено ст.116 КЗпП України. Також, на думку скаржника, незрозумілою є вимога позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди, оскільки в уточненій позовній заяві від 25 березня 2020 року позивачем зазначено, що звільнення з роботи проведено за його заявою відповідно до вимог чинного законодавства, але моральні страждання були йому завдані несвоєчасною виплатою розрахунку при звільненні в 2017 році. Крім того, розмір завданої моральної шкоди позивачем не обґрунтований.

Позивачем подано відзив на вказану апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні поданої скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначено, що посилання відповідача на те, що позивач не працював у день звільнення спростовуються показами свідків та довідками про доходи від 02 травня 2018 року №12 та від 02 квітня 2018 року №15 наданими ТОВ «БК «Промінвестбуд». Крім того, будь-яких письмових доказів про проведення з позивачем своєчасного розрахунку при звільненні відповідачем не було надано до суду. Проте остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 14 березня 2018 року, згідно копії видаткового касового ордеру. Оскільки судом було встановлено вину відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні працівника, то суд правильно постановив рішення стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду. У зв`язку чим вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Позивач в судовому засіданні просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник ТОВ «БК «Промінвестбуд» в судове засідання не з`явився повторно, з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, який не з`явився в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до наказу №123 від 06 лютого 2017 року, був прийнятий на роботу до ТОВ «БК «Промінвестбуд» на посаду електрозварника ручного зварювання.

Відповідно до наказу №48/1-у від 01 серпня 2017 року, ОСОБА_1 було звільнено зроботи у ТОВ «БК «Промінвестбуд» з 01 серпня 2018 року на угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

При цьому ТОВ «БК «Промінвестбуд» у день звільнення позивача не виплатило йому всі суми, що належали працівнику від підприємства. Остаточний розрахунок по заробітній платі в розмірі 1713,29 грн проведено лише 14 березня 2018 року, що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 14 березня 2018 року, виписаного ТОВ «БК «Промінвестбуд» ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів із працівником у день звільнення повного розрахунку, у зв`язку з чим дійшов висновку про порушення ТОВ «БК «Промінвестбуд» вимог ст. 116 КЗпП України та наявність підстав для стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02 серпня 2017 року по 14 березня 2018 року в розмірі 42881,28 грн та моральної шкоди в сумі 1000 грн, відповідно до положень ст. 117, 237-1 КЗпП України. Доказів відсутності вини у невиплаті розрахункових у день звільнення позивача до суду відповідач не надав.

Проте повністю з таким висновком суду погодитися неможливо виходячи з наступного.

Так, право на працю є гарантованим ст. 43 Конституції України, згідно якої, кожен має право на працю.

У відповідності з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.47КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки в строки, передбачені цим кодексом.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Під час розгляду справи було встановлено, що позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи 01 серпня 2017 року.У день звільнення роботодавець не провів з ним повного розрахунку. Доказів відсутності вини у невиплаті розрахункових у день звільнення позивача відповідач не надав. Заборгованість із заробітної плати в розмірі 1713,29 грнбула сплачена відповідачем лише 14 березня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не працював в день звільнення 01 серпня 2017 року, тому з ним проведено розрахунок в день пред`явлення ним вимоги про розрахунок, спростовуються матеріалами справи, а саме: довідками ТОВ «БК «Промінвестбуд» про доходи ОСОБА_1 від 02 травня 2018 року № 12 та від 02 квітня 2018 року № 15, згідно з якими сукупний дохід позивача за серпень 2017 року за 1 робочий день склав 148,64 грн. А також наданими 18 лютого 2020 року Пенсійним фондом України індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 , НОКЗС НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, форма ОК-5, згідно з якими страхувальником ТОВ «БК «Промінвестбуд», код 38343596, сплачено страхові внески за застраховану особу ОСОБА_1 , виходячи із суми заробітку для нарахування пенсії: 148,64 грн за 08-й місяць 2017 року (1 день страхового стажу).

При цьому, доказів про пред`явлення ОСОБА_1 роботодавцю вимоги про проведення з ним розрахунку після звільнення, як і про направлення відповідачем письмового повідомлення позивачу про нараховані суми доходу, належні працівнику при звільненні, перед виплатою зазначених сум, відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, відповідач до суду також не надав.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідач фактичного розрахунку з позивачем у день звільнення не провів.

Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач просив стягнути з відповідача 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що через несвоєчасну виплату забортної плати йому спричинена моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях та переживаннях, порушенні нормальних життєвих зав`язків у зв`язку з відсутністю коштів. Суд частково задовольнив зазначені вимоги, стягнув відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. з ТОВ «БК «Промінвестбуд»як з підприємства, яке не провело з позивачем повний розрахунок при звільненні, що відповідає вимогам ст. 237-1 КЗпП України та фактичним обставинам справи. Підстав для скасування рішення у цій частині немає.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного прийняття судом заяви про уточнення позовних вимог від 25 березня 2020 року, яка подана, на думку відповідача, з порушенням положень ст. 49 ЦПК, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання.

Частиною 3 ст. 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

З матеріалів справи слідує, що провадження у даній справі було відкрито згідно ухвали суду 16 березня 2018 року.

08 листопада 2019 року ухвалою суді Овруцького районного суду Житомирської області Вачко В.І. справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «БК «Промінвестбуд» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди була прийнята до провадження та призначена в підготовче засідання на 11 грудня 2019 року, яке в подальшому неодноразово відкладалося (а.с.131 т.1).

25 березня 2020 року позивачем була подана уточнююча заява, в якій ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2017 по 06.04.2018 в розмірі 86723,28 грн.

В даній заяві позивач також відмовився від частини вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, через втрату оригіналів заяви про звільнення та про прийняття на роботу, які надавалися експерту для проведення призначеної судом почеркознавчої експертизи з метою встановлення обставин дійсності власноручного написання позивачем заяви про звільнення з роботи.

Ухвалою суду від 16 квітня 2020 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та закрито провадження у даній частині вимог.

Також судом закрито підготовче провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В цій частині призначено справу до судового розгляду по суті на 07.05.2020 року (а.с.202-203 т.1).

Ухвалами суду від 07 травня 2020 року та від 25 червня 2020 року розгляд справи за клопотаннями відповідачам відкладався у зв`язку із запровадженням карантинних заходів в Україні.

Таким чином, оскільки позивачем заява від 25 березня 2020 року була подана до закінчення підготовчого судового засідання, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції положень ст. 49 ЦПК України є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір стягнутого з відповідач на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з наступного.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст.117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, вищезазначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20 000,00 грн.

Тому рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача у розмірі 20 000,00 грн.

Керуючись ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Промінвестбуд» задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 04 серпня 2020 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Промінвестбуд» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши розмір середнього заробітку з 42881,28 грн до 20000,00 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Промінвестбуд» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 736,37 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2020 року.

Головуючий Судді