КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/6662/20-ц

номер провадження: 22-ц/824/12819/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2020 року у складі судді Матійчук Г.О., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталії Володимирівни, третя особа: ОСОБА_5 , про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна та зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В., третя особа: ОСОБА_5 , у якому просили:

- скасувати рішення індексний номер 49149239 про державну реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 від 12 жовтня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта №000, відповідно до якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис № 33656501 про право власності за ОСОБА_4 ;

- скасувати рішення індексний номер 49149299 про державну реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 від 12 жовтня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта №000, відповідно до якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис № 33656541 про право власності за ОСОБА_4 ;

- скасувати рішення індексний номер 49149299 про державну реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_3 від 12 жовтня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта №0000, відповідно до якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис № 33656565 про право власності за ОСОБА_4 ;

- скасувати рішення індексний номер 49149360 про державну реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_4 від 12 жовтня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта №000, відповідно до якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис № 33656584 про право власності за ОСОБА_4 ;

- скасувати рішення індексний номер 49149388 про державну реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_5 від 12 жовтня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта №000, відповідно до якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис № 336566607 про право власності за ОСОБА_4 ;

- скасувати рішення індексний номер 49149413 про державну реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_6 від 12 жовтня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта №000, відповідно до якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис № 33656674 про право власності за ОСОБА_4 ;

- зобов`язати ОСОБА_4 повернути квартири АДРЕСА_7 , АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_6, які розташовані по АДРЕСА_8 у попередній стан.

Також у лютому 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду заяву про забезпечення вказаного вище позову, в якій просили накласти арешт на об`єкти нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_6, які розташовані у будинку АДРЕСА_8 , що належать ОСОБА_4 .

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідач здійснила поділ квартири АДРЕСА_9 , яка розташована на двох рівнях, на шість окремих об`єктів, з порушенням державних будівельних норм та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чим порушила права позивачів як власників суміжних квартир, що підтверджується висновком експерта № 861/01-2020 від 04 лютого 2020 року. Вказували, що 10 лютого 2020 року відповідач відчужила одну із шести квартир, а саме, квартиру АДРЕСА_10 відповідно до договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_6 . Тому позивачі вважали, що відповідач може в будь-який момент відчужити й інші квартири, які належать їй на праві власності, на користь інших осіб, що у свою чергу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспрорюваних прав та інтересів позивачів.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що внаслідок поділу відповідачем квартири на шість окремих об`єктів з порушенням державних будівельних норм та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порушені права позивачів як власників суміжних квартир. 10 лютого 2020 року відповідач відчужила одну із шести квартир, а саме, квартиру АДРЕСА_10 відповідно до договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_6 . Тому відповідач може в будь-який момент відчужити й інші квартири, які належать їй на праві власності, на користь інших осіб, що у свою чергу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивачів.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Переяславська М.В. подала відзив на апеляційну скаргу,у якому зазначає, що в апеляційній скарзі відсутні обґрунтування та докази щодо спростування мотивів, викладених у заяві про забезпечення позову. Вимоги як заяви про забезпечення позову так і апеляційної скарги є недоведеними та необґрунтованими. Позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених повних вимог та порушення їх прав з боку ОСОБА_4 . Вказує, що позивачі фактично піклуються про права та інтереси ймовірних третіх осіб, а не про свої права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справине скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заявипро забезпечення позову, суд першої інтонації виходив із того, що по справі не встановлено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову і в чому вона полягає. Позивачами не зазначено яким чином може сприяти виконанню рішення суду обраний ними вид забезпечення позову та не обґрунтовано відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. Також суд зазначив, що заява про забезпечення позову не містить пропозиції позивачів щодо зустрічного забезпечення відповідно до п.6 ч.1 ст.151 ЦПК України.

Однак з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

У постанові від 05 лютого 2020 року справі № 490/3925/19 (провадження № 61-13546св19) Верховний Суд дійшов висновків, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Також Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 640/13156/18 (провадження № 61-7314св19) зробив правовий висновок, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів. При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В., третя особа: ОСОБА_5 , про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна та зобов`язати вчинити дії.

В обгрунтування позову позивачі зазначали, що відповідач здійснила поділ квартири АДРЕСА_9 на шість окремих квартир, а саме, квартири АДРЕСА_11 , АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_10, АДРЕСА_6 по АДРЕСА_8 , з порушенням державних будівельних норм та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чим порушила їх права як власників суміжних квартир, що підтверджується висновком експерта № 861/01-2020 від 04 лютого 2020 року.

Встановлено та не заперечується учасниками справи, що власником квартир АДРЕСА_7 , АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_6 по АДРЕСА_8 є ОСОБА_4 .

Тобто, між сторонами виник спір з приводу скасування права власності відповідача ОСОБА_4 на вказані вище квартири та щодо зобов`язання останньої повернути ці квартири у попередній стан.

Таким чином вид забезпечення позову, який просять застосувати позивачі, відповідає позовним вимогам.

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що 10 лютого 2020 року відповідач відчужила квартиру АДРЕСА_5 відповідно до договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_6 . Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Отже, враховуючи наведені обставини, які свідчать про те, що існує можливість відповідача, як власника майна, вільно на власний розсуд розпоряджатися спірним майном, колегія суддів вважає, що невжиття заходів забезпечення позову у вказаний заявниками спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення судом позову.

Тому доводи заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є обґрунтованими.

Колегія суддів також враховує, що забезпечення позову є передбаченим законом тимчасовим обмеженням, яке полягає у захисті законних інтересів позивачів у разі коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання рішення суду.

Застосування обраного позивачами заходу забезпечення позову направлено, насамперед, на забезпечення дійсної ефективності судового захисту та упередження можливості додаткового порушення їх прав та законних інтересів. Застосування такого заходу забезпечення позову не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Однак, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що по справі не встановлено того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у випадку незабезпечення позову, а також що позивачами не обґрунтовано відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову з тих підстав, що заява не містить пропозиції позивачів щодо зустрічного забезпечення, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Правовий аналіз вказаної норми закону свідчить про те, що суд не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, а має лише право на застосування зустрічного забезпечення.

Разом з тим, ч.3 ст.154 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Однак, відповідач ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачі не мають зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Також відповідач не надала доказів того, що майновий стан позивачів або їх дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Крім того, згідно з ч.6 ст.154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Таким чином, клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявників щодо зустрічного забезпечення не є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення заяви, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про забезпечення позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 від 12 жовтня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта №000, власником якої є ОСОБА_4 .

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта №000, власником якої є ОСОБА_4 .

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта №0000, власником якої є ОСОБА_4 .

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта №000, власником якої є ОСОБА_4 .

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта №000, власником якої є ОСОБА_4 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: