ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7552/20 Справа № 201/5887/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2020 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 10.01.2019 року між сторонами був укладений кредитний договір 10.01.2019-100000956, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав у кредит грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн строком на 14 днів, з кінцевим терміном повернення до 24.01.2019 року, сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 400,00 грн.

06.02.2019 року між тими самими сторонами було укладено кредитний договір № 06.02.2019-010001108, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у кредит грошові кошти у розмірі 4 900,00 грн строком на 14 днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 20.02.2019 року та сплатою процентів за користування коштами у розмірі 1 372,00 грн. Також вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 4 900,00 грн за кредитним договором 06.02.2019-010001108 було зараховано в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 5 000,00 грн за кредитним договором 10.01.2019-100000956 від 10.01.2019 року.

14.03.2019 року між тими самими сторонами було укладено кредитний договір №14.03.2019-010000298, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у кредит грошові кошти у розмірі 4 900,00 грн строком на 14 днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 28.03.2019 року та сплатою процентів за користування коштами у розмірі 1 372,00 грн. Вимогу позичальника про видачу кредиту у розмірі 4 900,00 грн за кредитним договором №14.03.2019-010000298 зараховано в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 4 900,00 грн за кредитним договором № 06.02.2019-010001108 від 06.02.2019 року.

Відповідно до п. 5.4 кредитного договору, у разі неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за договором він сплачує штраф, розмір якого щодня зростає на 2 % починаючи від 2% у перший день невиконання.

ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, кредитні кошти своєчасно не повернув, проценти за користування кредитом не сплатив.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №14.03.2019-010000298 від 14.03.2019 року у розмірі 10 787,84 грн та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2020 року позовну заяву задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» загальний борг за кредитним договором № 14.03.2019-010000298 від 14 березня 2019 року в сумі 10 787 грн 84 коп, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 4 900 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1 372 грн, штраф - 4 515 грн 84 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач не надав до суду належних доказів укладення 14.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та ОСОБА_1 кредитного договору №14.03.2019-010000298, відсутні докази погодження між сторонами істотних умов договору та прийняття позичальником пропозиції укладення договору, позивачем не надано доказів направлення смс-повідомлення саме на мобільний телефон позичальника та отримання ним грошових коштів у розмірі 4 900,00 грн.

Неповне з`ясування обставин справи призвели до ухвалення судом першої інстанції незаконного рішення.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просив залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.01.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та ОСОБА_1 укладений кредитний договір 10.01.2019-100000956, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав у кредит грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн строком на 14 днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 24.01.2019 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1 400,00 грн (а.с.7-8).

Згідно видаткового касового ордеру від 10.01.2019 року ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн (а.с. 9).

06.02.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 06.02.2019-010001108, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у кредит грошові кошти у розмірі 4 900,00 грн строком на 14 днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 20.02.2019 року та сплатою процентів за користування коштами у розмірі 1 372,00 грн (а.с.13).

Також вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 4 900,00 грн за кредитним договором 06.02.2019-010001108 було зараховано в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 5 000,00 грн за кредитним договором 10.01.2019-100000956 від 10.01.2019 року.

14.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №14.03.2019-010000298 строком на 14 днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 28.03.2019 року та сплатою процентів за користування коштами у розмірі 1 372,00 грн. (а.с.18).

Вимогу позичальника про видачу кредиту у розмірі 4 900,00 грн за кредитним договором №14.03.2019-010000298 зараховано в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 4 900,00 грн за кредитним договором № 06.02.2019-010001108 від 06.02.2019 року.

Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором №14.03.2019-010000298 від 14.03.2019 року не виконав, кредитні кошти не повернув, проценти не сплатив.

Згідно з розрахунком заборгованості, відповідач має борг за кредитним договором у розмірі 10 787,84 грн, який складається з: тіло кредиту - 4 900,00 грн, проценти за користування кредитом - 1 372,00 грн, штраф за період прострочення сплати заборгованості з 29.03.2019 року по 03.05.2019 року (36 днів) у розмірі - 4 515,84 грн (а.с.6).

Матеріали справи не містять належних доказів виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 510, 526, 527, 530, 626, 628, 1050, 1054 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не надано належних доказів укладення 14.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та ОСОБА_1 кредитного договору №14.03.2019-010000298; про відсутність доказів погодження між сторонами істотних умов договору та прийняття позичальником пропозиції укладення кредитного договору; про відсутність доказів направлення смс-повідомлення саме на мобільний телефон позичальника та отримання ним грошових коштів у розмірі 4 900,00 грн, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Частиною 12 ст. 11 Закону, встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Частиною 3 ст. 11 Закону передбачено, що Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до матеріалів справи 10.01.2019 року між сторонами укладено кредитний договір № 10.01.2019-100000956, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав у кредит грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн строком на 14 днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 24.01.2019 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1 400,00 грн (а.с.7-8).

Пунктами 11.1-11.2 Договору передбачено, що цей договір є письмовою згодою сторін, у якій міститься наведені зразки відповідних аналогів власноручних підписів позичальника та кредитора, які переведені в електрону форму засобами механічного копіювання. Сторони домовилися, що зазначені аналоги власноручних підписів є частиною даної письмової згоди сторін.

Сторони дійшли згоди про те, що всі документи, підписані або засвідчені зазначеними аналогами власноручного підпису, в тому числі електронні, вважаються підписаними сторонами власноруч та не можуть бути визнані недійсними через їх форму.

Також сторони погодили те, що аналоги власноручного підпису можуть використовуватися для підписання звернень про укладення кредитних договорів, які будуть підписуватися сторонами у майбутньому.

Пункт 11.10 Договору містить положення про те, що вказаний у договорі фінансовий номер мобільного телефону: НОМЕР_1 , належить виключно позичальнику, не переданий та не буде переданий в користування іншим особам.

Факт укладення та чинність кредитного договору № 10.01.2019-100000956 від 10.01.2019 року відповідачем не оспорюється.

З матеріалів справи вбачається, що 14.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №14.03.2019-010000298 шляхом обміну електронними повідомленнями, а саме прийняття позичальником пропозиції кредитора про укладення кредитного договору (оферти).

Кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: пропозиція про укладення кредитного договору (оферта, а.с.15-17), заявка сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитором (а.с.18), відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаного при його ідентифікації на сайті (а.с. 19).

Відповідно до заявки до кредитного договору №14.03.2019-010000298 від 14.03.2019 року позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4 900,00 грн на 14 календарних днів з кінцевим терміном повернення до 28.03.2019 року та платою за користування кредитом у розмірі 1 372,00 грн, що становить 28 % в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка).

Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору №14.03.2019-010000298 від 14.03.2019 року, з якими він попередньо уважно ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті (а.с.18).

Крім того, відповідач розумів, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код смс-повідомлення).

Для підписання і укладення цього правочину був проставлений електронний підпис комп`ютерною мишкою та введений код з смс-повідомлення, яке було направлено на номер телефону відповідача.

Саме на номер телефону відповідача: НОМЕР_1 був відправлений та доставлений одноразовий ідентифікатор "6624", яким був підписаний кредитивний договір №14.03.2019-010000298 від 14.03.2019 року. ТОВ "Старт-Мобайл" підтверджує інформацію про те, що на номер телефону НОМЕР_2 14.03.2019 року було доставлено смс-повідомлення з текстом: "Код підтвердження 6624" (а.с.67).

За пунктом 4.1 кредитного договору позичальник зобов`язується використати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кредиту - до дати, вказаній у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) проценти за користування кредитом - в день повернення кредиту або в останній день строку, на який кредит пролонгований; в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором - негайно, з моменту пред`явлення кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за договором, кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2 %, починаючи від 2 % у перший день невиконання.

Отже, доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності доказів укладення ним кредитного договору спростовані вищевикладеним.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що він сплатив заборгованість за кредитним договором №10.01.2019-100000956, спростовуються довідкою субконто за підписом Головного бухгалтера ТОВ «Споживчий центр», згідно якої ОСОБА_1 06.02.2019 року сплатив за кредитним договором №10.01.2019-100000956 лише 1 397,76 грн процентів та 1 661,40 грн штрафу (а.с.60, 69).

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що відповідач належним чином не довів, що смс-повідомлення надходили саме на номер його мобільного телефону, а отже не можна вважати процедуру ідентифікації допустимою, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України "Про електронну комерцію", ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Під час входу в інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора, позичальник використав номер телефону НОМЕР_1 самостійно визначений ним як фінансовий, взявши на себе, згідно п. 11.11 паперового кредитного договору, всі ризики та негативні наслідки втрати або несанкціонованого використання цього номера.

Позичальник не надав жодних доказів про те, що сім-карта вибула у нього з володіння, не надавав жодних підтверджень того факту, що хтось інший скористався його телефоном, а згідно з п.11.11 паперового кредитного договору №10.01.2019-100000956 від 10.01.2019р., сторони домовилися, що будь-яка особа, яка використовувала цей телефон, Кредитор буде вважати позичальником і не несе відповідальності, якщо це не відповідає дійсності.

Інформаційно-телекомунікаційна система кредитора, а саме особистий кабінет позичальника https://sgroshi.com.ua/kabinet/. знаходиться на офіційному сайті ТОВ «Споживчий центр» https://sgroshi.com.ua/. який заявлений як офіційний на сайті регулятора «Нацкомфінпослуг» (а.с.143-145).

Належна ідентифікація позичальника під час входу в інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора підтверджується LOG FILE візуальна форма послідовності дій учасників електронної комерції (кредитора та позичальника) щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній систем (а.с.65, 68).

Таким чином, позичальник за допомогою одноразового ідентифікатора, відправленого йому на номер телефону НОМЕР_1 , визначений ним як фінансовий, належним чином, відповідно ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про електронну комерцію» ідентифікувався в інформаційній системі кредитора - особистому кабінеті, де і підписав договір.

Крім того, для оплати заборгованості за процентами, відповідач також використовував свій фінансовий номер телефону НОМЕР_1 , що підтверджується квитанціями №943363862 від 06.02.2019р., №973204729 від 14.03.2019р. та №973331899 від 14.03.2019р (а.с.69-71).

Приведені відповідачем інші доводи в апеляційній скарзі про те, що суд не надав належної оцінки обставинам справи, про невірне застосування судом норм матеріального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова