ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/2810/20
Провадження № 2/636/1562/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 рокуЧугуївський міський суд Харківської області
в складі:головуючого - судді Гуменного З.І.,
за участю секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Ідея Банк», третя особа: ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову вказував, що 12.11.2018 між ним та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z06.00506.004526487, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49999,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Банк надав кредит відповідно до п.1.2 Кредитного договору у день підписання даного договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в п.1.14 Договору. Позивач в позові вказував, що на його думку, при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про страхування», у зв`язку з чим ним у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення, а тому він змушений був звернутись до суду.

Так, позивач вказував, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Працівники банку позивача з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого йому було вручено кредитний договір, який він, не читаючи через дрібний шрифт, підписав, сподіваючись на добросовісність працівника банку. Однак позивач вважає, що відповідач, скориставшись його необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема банк не надав йому як позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Поряд з цим у п.5.1 кредитного договору, зокрема зазначено, що позивач заявляє та гарантує, що вся інформація, відомості та документи (у тому числі ті,що містяться в даному Договорі та кредитній справі позичальника у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; банк перед укладанням кредитного договору начебто повідомив позивачу в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому начебто відома та зрозуміла, з вказаним Законом позивач нібито ознайомлений; ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; належний примірник оригіналу договору позивачу вручено банком при підписанні даного договору, умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Таким чином, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Позивач наполягає на тому, що він не мав часу детально ознайомитися з кредитним договором за такий короткий строк, оскільки йому не була надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору позивачу роз`яснено та спонукав підписати договір швидше.

Позивач стверджує, що даний договір містить безліч умов, що регулюються законодавством, з яким він ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримав в результаті підписання даної угоди.

Позивач вказував у позові, що він не тільки не мав часу прочитати кредитний договір, а й не міг це зробити фізично, через дуже дрібний шрифт тексту кредитного договору.

Відповідно до п. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

З врахуванням наведеного, позивач при укладенні кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не міг у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, оскільки йому не було належним чином детально роз`яснено працівниками банку їх умови. Отже, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою, згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного договору недійсним в зв`язку з недотриманням відповідачем норм законодавства щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення.

Пункт 1.11. Кредитного договору встановлює плату позивачем банку за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Незаконність стягнення банком супутніх платежів (комісій за обслуговування кредитної заборгованості) встановлена і в Постанові Верховного Суду України по справі № 6-1746ис16 від 16.11.2016 року.

Таким чином, позивач вважав незаконним встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, яка є послугою, що супроводжує кредит як компенсація супутніх послуг банку, за його рахунок, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь, а тому зазначений п.1.11 Кредитного договору повинен бути визнаний судом недійсним.

Крім того, позивач посилався на порушення норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Відповідно до п.5.11 кредитного договору, позичальник надає банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти АТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї Бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє банк від обов`язку повідомлення про передачу його персональних даних пов`язаним товариствам банку, партнерам банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону. Позичальник посвідчує, що отримав повідомлення про включення інформації про позичальника до бази персональних даних «Клієнти АТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про права позичальника, визначені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про позичальника, для виконання зазначеної мети.

Позивач вважав, що даний пункт 5.11 кредитного договору є незаконним та суперечить абзацу 5,11 п.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Поряд з цим за ст. 32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди, крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини.

Так відповідно до ст. 11 Закону України «Про інформацію», забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом.

Також згідно п.6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних», не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Також позивач вказував, що надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі ст. 202 ЦК України. В той же час ст. 214 ЦК України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Отже, у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону).

На думку позивача, позбавлення його права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п. 5.11 Кредитного договору встановлено фактично її безвідкличність, є порушенням закону, а отже, є підставою для визнання такого пункту недійсним.

Відповідно до п. 1.13 Кредитного договору, позичальник нібито надає свою згоду на укладення за рахунок Позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором Позичальник доручає та дає розпорядження Банку переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у Заяві на страхування яка додається до даного договору.

Отже, фактично позивач начебто добровільно уклав з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя», договір добровільного страхування життя на випадок смерті в результаті нещасного випадку № Z06.00506.004526487 від 12.11.2018. Як зазначено в договорі, що це є ніщо інакше, як послуга з добровільного страхування, яку позичальник купує у продавця цих послуг із залученням кредитних коштів банку. Проте прямий обов`язок щодо такого страхування відповідно до ст. 7 Закону України «Про страхування» та іншим законодавством - невстановлений. Тому даний кредитний договір був типовим і, як позивачу пояснили в банку, що якщо він не погодиться на послуги з добровільного страхування, кредит він не отримає. Також позивачу не надали можливості обрати свою страхову компанію, а отже не може йти мова про свободу укладання договору страхування.

Таким чином, умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією - є несправедливими (в розумінні п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Частина 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що якщо положення договору визнано несправедливім, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частина 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також передбачає, положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім цього, спірні положення кредитного договору є порушенням законодавства про банки та банківську діяльність. Так відповідно до частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Виходячи з цього положення Закону, оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, відповідач не має права жодним чином нав`язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору.

Також відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування», добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою умовою при реалізації інших правовідносин.

Позивач стверджує, що банк принципово не повинен обмежувати вибір страхової компанії, так як це суперечить нормі закону.

Враховуючи викладене, п. 1.13. договору, у якому ОСОБА_1 нібито надає свою згоду на укладення за його рахунок договору добровільного страхування життя з ПрАТ «Страхова компанія «П3У Україна страхування життя» повинен бути визнаний недійсним.

Підсумовуючи все вищевикладене, позивач стверджував, що при укладанні кредитного договору було порушено ряд норм Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про страхування», а тому є всі підстави для визнання його судом недійсним.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити.

Від представника відповідача, що діє на підставі довіреності, надійшов відзив на позовну заяву, в якому йдеться про наступне.

12 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір, у відповідності до умов якого банк надав кредит в розмірі 49 999,00 грн., а позичальник зобов`язався його повернути разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.

У відповідності до п.1.2 кредитного договору, банк надає кредит у день підписання договору строком на 60 місяців.

Згідно з пунктом 5.1. кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в даній угоді та кредитній справі клієнта у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; банк перед укладенням угоди повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даної угоди вручено йому банком при підписанні даної угоди; умови даної угоди та договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що цей договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Як вбачається з Паспорта споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) від 12.11.2018, яку власноручно підписав позивач, останній письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, що надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування. Підтвердив отримання позивачем всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб позивача та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивача, в тому числі, в разі не виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором.

Таким чином, з врахуванням тієї обставини, що позичальник під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст Договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів.

Крім того, згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Згідно п. 4 Паспорту споживчого кредиту - Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги.

Так, у пункті 7.4. Таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», відповідач, на виконання вимог Закону, цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредиту.

Отже, відповідач не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо; за дії, які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо, про що помилково зазначає позивач.

У свою чергу, згідно п. 1.11. кредитного договору, відповідач встановив плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

З 10 червня 2017 року набули чинності нові Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 № 49. У свою чергу, пунктом 5 цих Правил також передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі, платежі за ведення рахунку та розрахунково-касове обслуговування.

Згідно п. 5 пояснення щодо заповнення таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у колонках 7 (у розрізі платежів за колонками 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 і т.д.) та 8 (у розрізі Платежів за колонками 8.1, 8.2 і т.д.) зазначаються усі платежі споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту.

Отже, чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, а тому немає підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Окрім того, в позовній заяві позивач посилається на судову практику, яка є не актуальною та не обґрунтованою і не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки такі рішення та практика ВСУ були сформовані по кредитних договорах, що укладались банками зі споживачами до набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII без врахування особливостей цього Закону. Навпаки, на сьогодні, практика судів вказує, що згідно Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-УІІІ, банкам надано право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, що підтверджується, в тому числі і Постановою ВС України у справі № 467/555/19 від 26.12.2019, а також постановами Київського апеляційного суду у справі № 361/8067/18 від 18.02.2020 та № 754/13274/19 від 24.06.2020.

Представник відповідача у письмовому відзиві наполягав на тому, що виходячи із змісту ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, слід визнати, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому чи його частин. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем.

Щодо нечесної підприємницької діяльності, на яку посилається позивач, то умови кредитного договору взагалі не можуть підпадати під ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не мають ніякого відношення до умов кредитного договору. Окрім того, позивач у своєму позові не зазначив, які саме встановлені законом вимоги не виконав відповідач при укладенні договору.

Також 12.11.2018 позивач оформив Заяву-Анкету, яку особисто підписав, в якій зазначено про намір отримати кредит на суму 49999,00 грн. та вказав ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ України Страхування Життя» як обрану ним страхову компанію.

В розділі 6 Паспорта споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) від 12.11.2018 зазначено, що укладатиметься договір добровільного страхування життя.

12.11.2018 укладено договір добровільного страхування життя на випадок смерті в результаті нещасного випадку.

Також 12.11.2018 позивач власноручно підписав заяву про акцепт на укладення договору про використання аналога власноручного підпису уповноваженої особи страховика та відтиску печатки страховика.

Згідно п. 4.4, розмір страхового внеску становить 4337,81 грн., який у відповідності до п. 4.5 договору здійснюється страхувальником одноразово при укладанні договору.

Пунктом 1.13 кредитного договору передбачено, що позичальник надає згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу належного страховику , через транзитний рахунок банку.

Окрім того, згідно 11.2. договору страхування, позивач мав право протягом 14 календарних днів відмовитися від договору страхування.

Отже, зі сторони банку не вчинено жодних дій, які б свідчили про порушення ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банкову діяльність» ні Закону України «Про споживче кредитування. Позивач добровільно вибрав страхову компанію і дав згоду, шляхом підписання кредитного договору та договору страхування на те, щоб банк включив в суму кредитування оплату страхового внеску та уклав договір страхування з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ України Страхування Життя ».

Оскаржуваний позивачем правочин на час його вчинення відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, не суперечив вимогам цивільного кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; вчинений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі сторін; вчинений у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним правочином.

Виходячи із змісту ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, слід визнати, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь -які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним.

З урахуванням наведеного у відзиві представник відповідача просив суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, справу розглядати за відсутності представника відповідача.

Представник третьої особи ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином. Заяв по суті позову, пояснень, клопотань від представника третьої особи до суду не надходило, в зв`язку із чим суд, у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, ознайомившись із заявами учасників справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 12 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит в розмірі 49999,00 грн., а позивач зобов`язався його повернути разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.

Позивач стверджував, що він не мав фізичної можливості та часу ознайомитись із всіма істотними умовами договору, йому не надали вичерпних роз`яснень щодо основних, суттєвих умов договору, він не був обізнаний про законодавство, ще регулює спірні правовідносини, під час укладення оспорюваного правочину Відповідачем не дотримано вимог ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважав в цілому умови договору несправедливими; вважав незаконним встановлення відповідачем у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості; наполягав на порушенні його права щодо добровільного страхування, порушенні норми встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Так, з наданих сторонами копій спірного правочину вбачається, що він за своєю формою та змістом в цілому відповідає вимогам, визначеним у ст. ст. 202, 203,205, 207, 208 ЦК України.

Як вказував у відзиві представник відповідача і даний факт позивачем не спростовано, крім тексту самого кредитного договору 12.11.2018 позивач проставив свій підпис на таких документах: Паспорті споживчого кредиту та Додатку до нього (а.с. 31-33); заяві про акцепт на укладення договору про використання аналога власноручного підпису уповноваженої особи страховика та відтиску печатки страховика (а.с. 34); Заяві-анкеті (а.с. 35); Заяві № Z06.00506.004526487 про акцепт публічної оферти АТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналогу власноручного підпису та відтиску печатки банку АТ «Ідея Банк» (а.с. 36).

Копії вказаних документів надані представником відповідача, заперечень щодо факту власноручного підписання вказаних документів від позивача до суду не надходило.

Так само не надходило від позивача у справі до суду і повідомлень, підтверджених належними доказами, про вчинення стосовно нього з боку працівників банку тих чи інших протиправних дій, як то примушування до підписання договорів, введення в оману, погрози, тощо.

Виходячи з наданих до матеріалів справи доказів, суд приходить до висновку про те, що позивач з метою отримання кредитних коштів звернувся до відповідача, та, погодившись із запропонованими умовами, - що виразилось саме у проставленні підпису на всіх вище перелічених документах, позивач уклав оспорюваний правочин із Банком.

Твердження позивача щодо обмеження його у часі та фізичних можливостях при ознайомленні зі змістом оспорюваного правочину суд вважає необґрунтованими, оскільки суду не відомі підстави, що заважали позивачу, отримавши на руки примірник договору, витратити необхідну йому кількість часу для ознайомлення з усіма пунктами договору, та у випадку необхідності через, як вказував позивач, певну правову необізнаність щодо чинного в даній сфері законодавства, звернутися до компетентних осіб за юридичною чи фінансовою консультацією.

Відомостей про звернення позивача до керівництва банку з приводу протиправних дій працівників відділення, в якому йому, начебто, не надали ретельних роз`яснень, матеріали цивільної справи також не містять.

З позовної заяви та наданих позивачем доказів не є зрозумілим, чому позивач, розуміючи, що на момент підписання договору йому не надано детальних роз`яснень щодо змісту прав та обов`язків за договором, інших суттєвих умов договору, все одно підписав не лише сам договір, а й ще щонайменше п`ять документів, таким чином, фактично погоджуючись з усіма викладеними у них положеннями.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст. 627 ЦК України, яка з посиланням на ст. 6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку.

За статтею 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання, під яким, відповідно до статті 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», (в редакції на час укладення договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно із ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Частинами 9 та 10 вищевказаної статті Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що на вимогу споживача кредитодавець зобов`язаний безоплатно надати йому копію проекту договору про споживчий кредит у паперовому або електронному вигляді (за вибором споживача). Це положення не застосовується, якщо кредитодавець на момент вимоги має підстави не продовжувати або не бажає продовжувати процес укладення договору про споживчий кредит із споживачем. Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Надання таких пояснень, роз`яснень, інформації в належному та зрозумілому вигляді та ознайомлення з передбаченою цією частиною інформацією підтверджуються у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

У пункті 12 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом.

Отже, нормами Закону України «Про споживче кредитування» передбачено вимоги щодо надання споживачу повної інформації про умови кредитування та ін. з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору. Також, передбачене право споживача вимагати отримання відповідної інформації. Так, у пункті 12 статті 9 вказаного Закону передбачена відповідальність кредитодавця у випадку ненадання визначеної у статті 9 інформації. При цьому, законодавець не пов`язує ненадання такої інформації із недійсністю укладеного в подальшому кредитного договору.

Одночасно, ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивач отримав інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартна форма) та відображена у Паспорті споживчого кредиту, в якому наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, строку кредитування; процентної ставки, відсотків річних; плати за обслуговування кредитної заборгованості; орієнтовної загальної вартості кредиту; реальної річної процентної ставки, відсотків річних та інша інформація передбачена Законом України «Про споживче кредитування».

Також, підписанням кредитного договору, зокрема п.п. 5.1., позичальник підтвердив, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Отже, позивач підтвердив, що отримав усю необхідну інформацію щодо умов кредитного договору та погодився з ними.

У позові ОСОБА_1 посилається на те, що він через дрібний шрифт не міг прочитати та не мав можливості оцінити умови договору через неналежну інформованість з боку відповідача. Проте на підтвердження вказаних обставин позивач не надав ніяких доказів, як і не підтвердив обставин введення його в оману працівниками банку.

Позивач мав право вимагати отримання повної інформації про умови кредитування до укладення договору, а протягом 14 днів з дня укладення договору - відмовитись від такого договору, якщо він не погоджується з його умовами. Проте, як видно з матеріалів справи, позивач вказаних дій не здійснював, що спростовує посилання про порушення його прав як споживача фінансової послуги при укладанні кредитного договору.

Також, позивач вважає, що умови кредитного договору, щодо послуг страхування є нав`язаними відповідачем, укладення вказаного договору саме із визначеним відповідачем страхувальником є незаконним, а договір добровільного страхування життя таким, шо повинен бути визнаний судом недійсним.

Так, за змістом ст. 20 Закону України «Про споживче кредитування», укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. До договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належить договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит. Кредитодавцю забороняється пов`язувати укладення договору про споживчий кредит з вимогою укладення договорів про надання додаткових чи супутніх послуг із конкретною третьою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

При розгляді даної справи позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що послуга страхування із конкретною страховою компанією була йому нав`язана відповідачем і позивач не мав можливості відмовитись від такого договору.

Отже, доводи позивача щодо недійсності умов оспорюваних правочинів є безпідставними та недоведеними, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 76-80, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № Z06.00506.004526487 від 12.11.2018, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 04.12.2020.