ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1092/19Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/817/812/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Щавурська Н. Б.,

за участі секретаря Боднар Р.В.

та сторін представника ОСОБА_1 адвоката Трачука І.В.; позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 601/1092/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 червня 2020 року, ухваленого суддею Білосевич Г.С., повний текст рішення складено 26 червня2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів як безпідставно набутого майна, -

В С Т А Н О В И В:

у червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 145908 грн. 61 коп., як майна, набутого без достатньої правової підстави та 122609 грн. 71 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 03 червня 2014 року між сторонами укладений договір позики, згідно з яким позивач отримав від відповідача у борг грошові кошти в розмірі 9000 євро, які зобов`язувався повернути йому у двомісячний строк до 04 серпня 2014 року, що підтверджується розпискою. На виконання свого грошового зобов`язання з 03 червня 2014 року по 30 грудня 2014 року він перерахував на картку ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 182094 грн. 92 коп, що стверджується рішеннями судів, які набрали законної сили, а саме: рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2016 року; ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2017 року; постановою Верховного Суду від 27.02.2019 року та рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26.01.2018 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Тернопільської області від 22.05.2018 року. Постановою Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 173/1025/16-ц встановлено, що кошти в розмірі 182094 грн. 92 коп., що були перераховані ОСОБА_2 на картковий рахунок ОСОБА_1 не вважаються такими, що сплачені на виконання договору позики.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26.01.2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на його користь 36186 гривень 31 копійку грошових коштів, як безпідставно отриманих згідно боргової розписки. З врахуванням зазначеного сума сплачена ним на користь відповідача становить 145908 грн. 61 коп, безпідставно отримані кошти.

ОСОБА_1 не вважаючи, що грошові кошти в сумі 182094,92 грн, є такими, що сплачені на виконання договору позики, у червні 2016 року звернувся до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_2 позики в розмірі 9000 євро. Тобто, ОСОБА_1 було відомо про безпідставність набуття спірних грошових коштів, тому початок строку користування безпідставно набутими грошовими коштами настав з моменту їх отримання 04.06.2014 року, а тому розмір процентів за користування чужими грошовими коштами становить 122609 грн. 71 коп -10.05.2019 року (подачі позову).

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 145908 грн. 61 коп. майна, набутого без достатньої правової підстави та 122609 грн. 71 коп процентів за користування грошовими коштами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у розмірі 5685 грн. 18 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 червня 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішенням Кременецького районного суду від 26 січня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Тернопільської області від 22 травня 2018 року із нього на користь ОСОБА_2 стягнуто 36 186 гривень 31 копійки грошових коштів, як безпідставно отриманих за даною борговою розпискою.

ОСОБА_2 , отримавши виконавчий лист на примусове стягнення із нього даної суми направив його до виконавчої служби для виконання, який перебуває на виконанні у Кременецькому відділі ДВС.

Тобто, даними судовими рішеннями, які набрали законної сили ОСОБА_2 довів, що перераховані ним кошти в сумі 145 908 гривень 61 копійка не є майном, набутим без достатньої правової підстави, чого Кременецький районний суд при розгляді вже цієї справи до уваги не взяв.

В даному випадку кошти в сумі 145 908 гривень 61 копійка є коштами, які набутті ним за борговою розпискою, оскільки ОСОБА_2 не надав суду доказу того, що ним здійснене повне погашення боргу.

Договір позики від 03 червня 2014 року у встановленому законом порядку не оспорений і не визнаний недійсним, а тому спірні правовідносини виникли з договірних зобов`язань.

Враховуючи, що грошові кошти у розмірі 145 908 гривень 61 копійка були перераховані позивачем на його рахунок, як погашення позики, а у матеріалах справи відсутні інші докази набуття ним коштів поза договірними правовідносинами щодо цього майна, суд першої інстанції не встановивши підстави набуття ним вказаних коштів, дійшов передчасного висновку, що у ОСОБА_1 виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, оскільки воно є таким, що безпідставно набуте.

А тому, установивши у справі, яка переглядається, наявність у сторін договірних правовідносин; суд першої інстанції повинен був дійти обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Незаконними з огляду на вище вказане, є рішення Кременецького районного суду Тернопільської області в частині стягнення відсотків у сумі 122609 гривень за користування безпідставно набутими коштами, оскільки вони не є безпідставно набуті.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Однак, в даній конкретній справі це вже не із 04 червня 2014 року, а із моменту отримання постанови Верховного Суду від 27 лютого 2018 року, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Так само суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач обґрунтовував належність виконання грошового зобов`язання за борговою розпискою, що підтверджується постановою апеляційного суду Тернопільської області від 22 травня 2018 року.

Представник ОСОБА_2 адвокат Парфенчук Ю.А. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки судом досліджено всі обставини справи.

Відносно посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що перераховані ОСОБА_2 добровільно грошові кошти у гривневому еквівалентні на банківську картку ОСОБА_1 не є майном, набутим без достатньої правової підстави не заслуговують на увагу, так як номер банківської картки ОСОБА_1 в телефонному режимі сам повідомив ОСОБА_2 для здійснення переказу коштів на виконання договору позики від 03.06.2014 року. Згодом ОСОБА_2 , співвставивши курси євро та гривні, по яких він здійснював перекази коштів, із офіційними курсами євро та гривні на офіційному сайті НБУ виявив, що ним здійснено переплату коштів у сумі 36186,31 грн, що підтверджено рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26.01.2018 року, залишеним в силі рішенням Тернопільського апеляційного суду від 22.05.2018 року.

Вищевказані обставини та факти Кременецький районний суд Тернопільської області також взяв до уваги та надав їм відповідну правову оцінку, вказавши, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Трачук І.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_2 та його адвокат Парфенчук Ю.А. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що отримані ОСОБА_1 кошти в сумі 145908,61 грн без відповідних правових та договірних підстав, а тому підлягають задоволенню і проценти за користування безпідставно набутими коштами за весь період- з моменту отримання і до звернення до суду.

Однак з таким висновком суду колегія погоджується частково.

Судом встановлено, що з копії розписки, складеної 03.06.2014 року слідує, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9000 євро та зобов`язався їх повернути у двомісячний термін.

З постанови Верховного Суду від 27 лютого 2018 року слідує, що рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 16травня 2017 року скасована. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 позику в розмірі 9000 євро. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено. У вказаній постанові вказано, «наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчить про те, що позика повернута не була. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 9 000 євро за офіційним курсом НБУ не вбачається».

Вищевказаними рішеннями встановлено факт перерахування ОСОБА_2 на картковий рахунок ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 182094 грн. 92 коп.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26.01.2018 року, що залишено без змін постановою апеляційного суду Тернопільської області від 22.05.2018 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів як безпідставно набутого майна, процентів за користування грошима задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36 186 (тридцять шість тисяч сто вісімдесят шість) гривень 31 копійку грошових коштів, безпідставно отриманих згідно боргової розписки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що кошти у сумі 145908,61 грн, були отримані ОСОБА_1 без відповідних правових та договірних (законних) підстав, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, так як на день подання позову не були повернуті позивачу.

Що ж стосується задоволення позовних вимог щодо стягнення 122609,71 грн відсотків у відповідності до ст. 536 ЦК України, то колегія суддів з таким висновком суду не погоджується.

Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін користування чужими коштами може використовуватись у двох значеннях: перше- це одержання боржником ( як правило за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного періоду; друге- значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але правомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовано законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦКУ позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не врегульовано договором або законом: розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, якщо договором не встановлений розмір процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Про порушення своїх прав ОСОБА_2 дізнався 27 лютого 2018 року із постанови Верховного Суду, яким стягнуто із нього в користь ОСОБА_1 9000 євро згідно розписки від 03.06.2014 року.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦКУ боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, з такими позовними вимогами позивач не звертався.

Отже, матеріалами справи доведено і визнається сторонами, що у розписці від 03.06.2014 року ними не було обумовлено розмір відсотків за користування коштами.

В матеріалах справи відсутні докази щодо звернення позивачем до відповідача за сплатою відсотків, добровільного, не надано доказів щодо порушення відповідачем грошового зобов`язання, помилкове нарахування позивачем відсотків з 17.07.2014 року по день подачі позовної заяви, в зв`язку з цим колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими, а тому в позові щодо стягнення 122 609,71 грн слід відмовити.

Доводи апелянта, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки договірний характер правовідносин виключає можливість виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатньо правових підстав, суд вважає безпідставними, так як постановою Верховного суду від 27 лютого 2018 року встановлено, що спірні кошти, не є такими, що перераховані на виконання грошового зобов`язання по розписці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення в частині стягнення 145908,61 грн як майно, набуте без достатньої правової підстави є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Що ж стосується позовних вимог щодо стягнення відсотків у сумі 122609,71 грн, то колегія суддів вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню і з ухваленням нового, про відмову у позові.

Судові витрати, пов`язані із розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч.2 п.3 ст. 141 ЦПК України).

Так, позов було пред`явлено на суму 268518.32 грн., а рішенням суду задоволено частково на суму 145908,61, тобто 54,34%. Судовий збір за подачу апеляційної скарги - 4027, 77 грн, тому стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає (4027,77 х 54,34%) - 2188,70 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 червня 2020 року в частині стягнення 122609,71 грн процентів за користування грошовими коштами скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в сумі 122609,71 грн відмовити.

В решті рішення Кременецького районного суду від 18 червня 2020 року -залишити без зміни.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 (проживаючого АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2188,70 грн сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.Б. Щавурська