Ухвала

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 639/3678/20

провадження № 61-17240ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова

від 30 червня 2020 року у складі судді Труханович В. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Форсюк Кристини Артурівни, заінтересована особа: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Форсюк К. А. (далі - державний виконавець Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), державний виконавець Форсюк К. А.), заінтересована особа: ОСОБА_3 .

На обгрунтування скарги зазначав, що у провадженні державного виконавцяКиївського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває виконавче провадження № 42199665 з виконання виконавчого листа № 2-9881, виданого 18 листопада 2002 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 30 жовтня 2002 року до досягнення дитиною повноліття.

27 травня 2020 року державним виконавцем Форсюк К. А. винесено постанову, якою встановлено тимчасове обмеження боржника (його) у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Вказував на те, що зазначена постанова є передчасною та необгрунтованою, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня

2009 року у справі № 2-3394/2009 його позбавлено батьківських прав відносно сина - ОСОБА_4 . Крім того, з 2017 року у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває справа за його позовом до ОСОБА_3 , Холодногірського відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Харківській області про оспорювання батьківства та виключення запису про батька з актового запису про народження дитини. А тому, у разі задоволення позовних вимог у нього будуть підстави для перегляду судового рішення про стягнення аліментів за нововиявленими обставинами, а аліменти вважатимуться набутими без достатньої правової підстави.

Посилаючись на наведене, заявник просив визнати неправомірними дії державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Форсюк К. А. щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 27травня 2020 року, винесеної в рамках виконавчого провадження № 42199665 та скасувати зазначену постанову державного виконавця Форсюк К. А. від 27 травня 2020 року, винесеної в рамках виконавчого провадження № 42199665.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 допустив заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина у розмірі, яка перевищує сукупну суму відповідних платежів за шість місяців, а тому державний виконавець при винесенні постанови про обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі діяв у межах своїх повноважень та вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій він просив скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили усіх обставин справи та не надали належної правової оцінки тому, що оскаржувана постанова державного виконавця винесена передчасно, оскільки у провадженні Ленінського районного суду

м. Харкова знаходиться справа за його позовом до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства та виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, й у разі задоволення його позовних вимог будуть підстави для перегляду судового рішення про стягнення аліментів за нововиявленими обставинами, а аліменти вважатимуться набутими без достатньої правової підстави. Крім того, суди не урахували, що згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, а не за чотири, як передбачено частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки закон зворотної дії в часі немає, то застосування до боржника відповідальності, передбаченої чинною з 06 лютого 2018 року редакцією частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» можливе тільки у випадку, коли така заборгованість (сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці) виникла після набуття чинності законом, який передбачає відповідальність, тобто після

06 лютого 2018 року, а не раніше.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 листопада 2002 року з ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 30 жовтня 2002 року до досягнення дитиною повноліття. Виконавчий лист виданий 18 листопада 2002 року та пред`явлено до виконання.

Постановою державного виконавця Міжрайонного Відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Форсюк К. А.

від 21 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження № 42199665 з примусового виконання виконавчого листа № 2-9881, виданого 18 листопада 2002 року.

27 травня 2020 року державним виконавцем Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

Форсюк К. А. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Заборгованість

ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з 01 листопада 2006 року по

27 травня 2020 року становить 155 472,07 грн.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови) виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

06 лютого 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», яким внесено зміни до ряду законодавчих актів, у тому числі й до Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, посилено відповідальність платників аліментів у разі допущення заборгованості, введено відповідні заходи та порядок їх застосування з наданням відповідних повноважень державному виконавцю.

Згідно з пунктом 1 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на час винесення постанови), за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року - за шість місяців), державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Дослідивши надані сторонами докази, надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про те, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв виключно в межах своїх повноважень та вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому, встановивши, що за боржником рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, розмір якої перевищує сукупну суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець правомірно виніс постанову про обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова державного виконавця про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України є передчасною у зв`язку з оспорюванням ним батьківства є неспроможними, оскільки справа про оспорювання батьківства на час винесення оскаржуваної постанови державного виконавця не розглянута, натомість рішення суду про стягнення аліментів набрало законної сили. При цьому, касаційний суд зауважує, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом, однак належних і допустимих доказів на підтвердження оспорення розміру заборгованості та/або розрахунку, здійсненого державним виконавцем, ОСОБА_1 суду не надав.

Посилання заявника на те, що оскільки закон зворотної дії в часі не має, то застосування до боржника відповідальності, передбаченої чинною з 06 лютого 2018 року редакцією частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» можливе тільки у випадку, коли така заборгованість (сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці) виникла після набуття чинності законом, який передбачає відповідальність, тобто після

06 лютого 2018 року, а не раніше, є необгрунтованими, оскільки підставами для винесення оскаржуваної постанови, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», є саме наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Наведені заявником доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судів, які їх обгрунтовано спростували. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц висловлений правовий висновок про те, що дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Порушень порядку надання доказів апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Ураховуючи наведене, ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова

від 30 червня 2020 року та постанова Харківського апеляційного суду

від 20 жовтня 2020 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Форсюк Кристини Артурівни, заінтересована особа: ОСОБА_3 , відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак