Номер провадження: 22-ц/813/2559/20
Номер справи місцевого суду: 1519/2-5034/11
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Сегеди О.М., повний текст рішення складено 21 травня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому з урахуваннямуточнених позовних вимог просила стягнути з відповідачки на її користь суму заборгованості в розмірі 389250,00 доларів США; 3% річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 7998,29 доларів США та судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що 30 серпня 2005 року між нею та відповідачкою було укладено договір про надання послуг, відповідно до умов якого, відповідачка зобов`язалась до 01 квітня 2006 року виконати роботи по оформленню проектної, технічної, дозвільної та іншої документації, необхідної законодавством для подальшого оформлення будівництва та землекористування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а вона зобов`язалась оплатити вказані роботи та прийняти оформлені документи.

Також позивачка зазначила, що на підтвердження укладеного договору 05 вересня 2005 року вона передала відповідачці в якості авансу грошові кошти в розмірі 50000,00 доларів США, а відповідачка надала їй розписку про отримання вказаних грошових коштів. 23 серпня 2008 року на виконання вищевказаного договору про надання послуг вона передала відповідачці в якості авансу грошові кошти в розмірі 338000,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідачки.

18 серпня 2008 року вона також на прохання відповідачки надала їй у борг грошові кошти у розмірі 1250,00 доларів США, які остання зобов`язувалася повернути до 18 вересня 2009 року, що підтверджується її розпискою.

Проте, у вказаний в договорі строк, умови договору щодо виконання робіт по оформленню документів, відповідачкою виконані не були, грошові кошти не повернуті.

Тому, після закінчення строку договору, 18 серпня 2009 року вона звернулася до відповідачки з прохання повернути грошові кошти, які були передані останній в якості авансу та боргу, на що остання погодилася та надала розписку про зобов`язання повернути кошти, які були отримані на оформлення документів. Однак, у встановлений строк, відповідачка грошові кошти, отримані в якості авансу та боргу не повернула.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року позов ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу в розмірі 9928920 грн., суму боргу в розмірі 31987 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 7677 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою у задоволені позовувідмовити, посилаючись на неповне та всебічне з`ясування судом обставин справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що із вступної частини договору вбачається, що замовником (кредитором) за договором є ТОВ «Сурож», а виконавцем ОСОБА_1 , отже правовідносини за договором виникли між ТОВ «Сурож» та ОСОБА_1 , тобто грошові кошти передавалися саме в інтересах ТОВ «Сурож». Судом не була надана оцінка заяві про застосування строку позовної давності. Також суд не встановив коли наступив строк повернення грошових коштів, так як із розписок не вбачається термін чи строк повернення сум зазначених у розписках.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 зазначає, що судом надана належна та повна оцінка обставинам справи, яка відповідачем не спростована, а твердження апелянта щодо строку позовної давності не ґрунтуються на матеріалах справи.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Справа призначалась до розгляду у судові засідання на 22 травня, 30 жовтня 2019 року, 08 квітня, 25 листопада 2020 року, однак її розгляд було відкладено з об`єктивних причин, а саме за неповідомленням сторін.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Сторони про розгляд справи на 25 листопада 2020 року були сповіщені.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (03 грудня 2020 року).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 30 серпня 2005 року між ТОВ «Сурож», в особі засновника Штейсел О.Л. та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг, відповідно до умов якого, відповідачка зобов`язалась до 01 квітня 2006 року виконати роботи по оформленню проектної, технічної, дозвільної та іншої документації, необхідної законодавством для подальшого оформлення будівництва та землекористування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а позивачка зобов`язалась оплатити вказані роботи та прийняти оформлені документи (а.с.9-11).

На підтвердження укладення вказаного договору позивачкою в якості авансу було передано частинами грошові кошти, що підтверджується записами у п.3.3. Договору про надання послуг, та розпискою про зобов`язання повернути грошові кошти в розмірі 338000 доларів США (а.с.9 - 11,13).

Крім того, на підтвердження укладеного договору про надання послуг, ОСОБА_2 05 вересня 2005 року передала ОСОБА_1 в якості авансу грошові кошти в розмірі 50000,00 доларів США, що підтверджується актом задатку від 05 вересня 2005 року та розпискою відповідачки від 18 серпня 2009 року про зобов`язання повернути вказані кошти (а.с.14).

Також судом встановлено, що 18 серпня 2008 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 1250,00 доларів США, які остання зобов`язалась повернути до 18 вересня 2009 року, що підтверджується її розпискою (а.с.16).

Зі змісту договору про надання послуг від 30 серпня 2005 року вбачається, що відповідачка зобов`язалась до 01 квітня 2006 року виконати роботи по оформленню проектної, технічної, дозвільної та іншої документації, необхідної законодавством для подальшого оформлення будівництва та землекористування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка свої зобов`язання за договором виконала та передала відповідачці грошові кошти в розмірі 388000,00 доларів США для оформлення документів.

З матеріалів справи вбачається, що у вказаний в договорі термін відповідачка свої зобов`язання за договором про надання послуг, не виконала та грошові кошти не повернула.

Також, в строк, зазначений у розписці про отримання коштів від 18 серпня 2009 року, відповідачка борг не повернула.

Оскільки, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою п`ятою розділом 1 главою 49 та розділом 3 главою 71 Цивільного кодексу України, при винесенні рішення судом застосовані норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з наступного.

Позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, посилаючись на умови договору зазначала, що відповідачка повинна повернути їй суму боргу в розмірі 389250,00 доларів США, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити на її користь 3% річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 7998,29 доларів США.

Судом розписка від 18 вересня 2009 року та розписка від 23 серпня 2008 року з переліком суттєвих умов договору, які надала відповідачка позивачці, визнані як такі, що засвідчують виконання сторонами вимог закону щодо укладення договорів у письмовій формі (а.с.192,193,194).

Судом вірно зазначено, що наявність розписок у позивачки є доказом факту невиконання грошових зобов`язань з боку відповідачки, а укладений договір підтверджує тільки факт отримання відповідачем від позивачки грошових коштів (авансу), тобто попередньої оплати за оформлення документів на нерухоме майно та сума авансу становила 388000,00 доларів США, яка не повернута відповідачкою.

Щодо іншої суми, судом також вірно зазначено, що передані 18 серпня 2008 року ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 1250,00 доларів США є боргом, які остання зобов`язувалася повернути до 18 вересня 2009 року, тому дані правовідносини регулюються іншими нормами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Суд встановлено, що оскільки відповідачка не виконала свої зобов`язання за договором, то грошові кошти, які були отримані нею від позивачки в якості авансу підлягають поверненню останній в тому розмірі, в якому вони передавалися.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс-це лише спосіб платежу і він не є зобов`язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов`язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі, відповідно, до відшкодування збитків.

При цьому ст. 533 ЦК передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України,Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов`язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду про те, сума, яку отримала відповідачка від позивачки є авансом, тому ОСОБА_1 повинна повернути позивачці ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 388000,00 доларів США у гривневому еквіваленті 9928920,00 грн. відповідають обставинам справи.

Проте, згідно офіційного курсу НБУ станом на 04 листопада 2016 року (на час надання суду уточненої позовної заяви), 100 доларів США дорівнює 2559,4826 грн. (а.с.241).

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що вимоги позивачки про стягнення 3% річних за прострочення грошового зобов`язання 389250,00 доларів США в розмірі 7998,29 доларів США, не підлягають задоволенню, оскільки аванс не є грошовим зобов`язанням, і до цих правовідносин не застосовуються положення ст. 611 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням вставленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки договір щодо оформлення документів виконаний не був, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачу сума авансу, яка була отримана відповідачкою підлягає стягненню в тому розмірі в якому він передавався.

З матеріалів справи вбачається, що 18 серпня 2008 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 1250,00 доларів США, які остання зобов`язувалася повернути до 18 вересня 2009 року, що підтверджується її розпискою (а.с.16).

Строк повернення відповідачкою коштів за договором позики за вимогою позивачки, настав18 вересня 2009 року.

Будь-яких доказів виконання у повному обсязі відповідачкою своїх зобов`язань, згідно умов договору, та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять.

Крім того, наявність розписки у позивачки є доказом факту невиконання грошових зобов`язань з боку відповідачки.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк.

Згідно ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суд на законних підставах визнав доведеним факт отримання відповідачкою від позивачки коштів у сумі 1250,00 доларів США, а також той факт, що борг на момент розгляду справи нею не повернуто у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця.

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 31987,00 грн. (1250,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 04 листопада 2016 року становить 31987,00 грн.).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відтак, враховуючи відсутність доказів повернення відповідачкою позики у повному обсязі відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, то позивачка має право на стягнення з відповідачки 3% річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 7677,00 грн.

На підставі вищевикладених обставин, суд, з`ясувавши всі обставини справи, надані докази, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 частково та стягнув з відповідачки суму авансу в розмірі 9928920,00 грн. (388000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 04 листопада 2016 року становить 9928920,00 грн.), суму боргу в розмірі 31987,00 грн. (1250,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 04 листопада 2016 року становить 31987,00 грн.), та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 7677,00 грн., в інший частині позовних вимог відмовив за не відповідністю вимогам закону.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що із вступної частини договору вбачається, що замовником (кредитором) за договором є ТОВ «Сурож», а виконавцем ОСОБА_1 , отже правовідносини за договором виникли між ТОВ «Сурож» та ОСОБА_1 , тобто грошові кошти передавалися саме в інтересах ТОВ «Сурож», колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначені доводи спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що ОСОБА_1 надала саме ОСОБА_2 розписку про отримання суми у розмірі 388 000 доларів США (а.с. 13 т. 1).

Більш того, відповідно до відповіді Головного управління статистики в Одеській області, ТОВ «Сурож» не значиться у базі даних (а.с. 232 т. 1).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не була надана оцінка заяві про застосування строку позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки розписки, написані ОСОБА_1 23.08.2008 року та 18.08.2009 року, а з позовними вимогами ОСОБА_2 звернулась у травні 2011 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Інші доводи, зазначені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та на незаконність судового рішення, так як грошові кошти ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 , що підтверджується її розписками.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннямич.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.М. Таварткіладзе

______________________________________ Л.А. Гірняк