Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2020 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мохова Є.І.,

за участю секретаря судового засідання - Бридня О.Л..,

представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача Пархоменко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха, у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , представник позивача - адвокат Мірошнікова -Заглинська О.А до Фізичної особои-підприємця ОСОБА_3 про визнання розірвання трудового договору незаконним.

У липні 2020 року позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ФОП ОСОБА_3 про визнання розірвання договору незаконним, і свої вимоги мотивувала тим, що з 15.06.2012 року працює увідповідача яка використовує найману працю, продавецем непродовольчих товарів маг-н «Локомотив» м. Волноваха, на підставі Трудового договору який був зареєстрований у Волноваському районному центрі зайнятості за №5.

У липні 2020 року позивачка захворіла і була вимушена деякий час проходити лікування у лікарні, про що повідомила відповідача.

ФОП ОСОБА_3 відмовила позивачці в розрахунку та здійснення запису у трудову книжку, пославшись на спричинену шкоду, встановлену проведеною інвентаризацією побутових товарів та посуду

07.07.2020р. у Волноваському районному центрі зайнятості позивачку ознайомили з наказом № 1-К (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 18.06.2020р., укладеного між нею та ФОП ОСОБА_3 , про її звільнення за ст. 41 п.2 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я, на підставі чого внесли запис до трудової книжки.

Вважає наказ № 1-К (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 18.06.2020р. про її звільнення за ст. 41 п.2 КЗпП України у зв`язку з втратою довіря незаконним, необгрунтованим та безпідставним

Просиларозірвання Трудового договору між працівником і фізичною особою, укладеного 15.06.2012р. між нею та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , зареєстрованого у Волноваському районному центрі зайнятості за № 5, за п. 2 ст. 41 КЗпП - не законним.

Визнати Трудовий договір між працівником і фізичною особою, укладеного 15.06.2012р. між нею та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , зареєстрованого у Волноваському районному центрі зайнятості 15.06.2012р. за № 5, розірваним 19.06.2020 року за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Представник позивача на позові наполягала.

Представник відповідача проти позову заперечувала вказувала, що проведеною інвентаризацією побутових товарів та посуду встановлена недостача вказаного товару на суму 1678091 грн. З даним інвентаризаційним описом позивачка була ознайомлена. Між позивачкою та відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Запропоновано позивачці відшкодувати шкоду у розмірі 55933.66 грн. шляхом відпрацювання та покриття шкоди, яка визначена саме як доля ОСОБА_2 проведеною перевіркою.

Вважає розірвання Трудового договору між працівником і фізичною особою, укладеного 15.06.2012р. між ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , зареєстрованого у Волноваському районному центрі зайнятості за № 5, за п. 2 ст. 41 КЗпП законним, та у задоволенні вимог позивачки відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-ІКЗпПУкраїни правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ст.4 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв`язаних зі здібностями або поведінкою працівника.

Як вбачається зі ст.9 Міжнародної Конвенції № 158, на роботодавця покладається тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

За приписами пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника ; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-100цс16.

Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів , звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Для звільнення таких працівників роботодавець повинен мати відповідні підстави, а саме вчинення працівником винних дій, які призвели до втрати до нього довір`я з боку роботодавця. Вина може бути виражена як у формі умислу, так і необережних дій працівника. Але факт правопорушення та наявність вини працівника роботодавець повинен довести перед його звільненням або у суді. При цьому, роботодавець зобов`язаний довести не загальні факти правопорушень (розкрадання, нестачі тощо), а вину конкретного працівника.

Отже, підставою для втрати довіри до працівника, що обслуговує матеріальні цінності, можуть бути лише його винні дії або бездіяльність, чи конкретні факти, які дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Сама по собі нестача товарних цінностей або їх надлишок, а також підозра, якщо немає конкретних фактів, не можуть бути підставою для втрати довіри до працівника .

Судом встановлено, що 15.06.2012р. між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ФОП ОСОБА_3 був укладений Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю.

15.06.2012р. Трудовий договір був зареєстрований у Волноваському районному центрі зайнятості за № 5. У цей день фахівцем Волноваського центру зайнятості було внесено запис до трудової книжки ОСОБА_2 про прийняття її на роботу у якості продавця непродовольчих товарів по вищевказаному трудовому договору.

З 15.06.2012р. ОСОБА_2 приступила до виконання свої трудових обов`язків - продавець непродовольчих товарів маг-н «Локомотив» м. Волноваха.

03.06.2020р. позивачка захворіла, у зв`язку з чим, у цей же день лікарем Волноваської центральної районної лікарні їй був відкритий Листок непрацездатності серія АДТ № 768701.

04.06.2020р. позивачкою на ім`я відповідача була подана заява про звільнення з роботи згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням з 18.06.2020р.

11.06.2020р. від відповідача на ім`я позивачки надійшов лист, згідно якого вбачається, що 31.05.2020р. була проведена інвентаризація побутових товарів та посуду, якою встановлена недостача 1678091 грн., та позивачці запропоновано відшкодувати шкоду у розмірі 55933.66 грн. щляхом відпрацювання та покриття шкоди.

Згідно Листка непрацездатності серія АДТ № 768701, позивач хворіла до 18.06.2020р. включно. З 19.06.2020р. мала можливість виконувати свої трудові обов`язки.

19.06.2020р. позивачка на адресу відповідача надіслала заяву про термінове проведення з нею повного розрахунку по заробітній платі та внести запис до трудової книжки про її звільнення за власним бажанням.

04.07.2020р. від відповідача до позивачки надійшов лист, я якому повідомлялося, що 18.06.2020р. її звільнено у зв`язку з втратою довір`я по ст. 41 п. 2 КЗпП України.

07.07.2020р. у Волноваському районному центрі зайнятості позивачку ознайомили з наказом № 1-К (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 18.06.2020р., укладеного між нею та ФОП ОСОБА_3 , про її звільнення за ст. 41 п.2 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я, на підставі чого внесли запис до трудової книжки.

За результатами інвентаризації цінностей побутової хімії та посуди від 31.05.2020 року у ФОП ОСОБА_3 встановлена недостача 1678091 грн.

За положеннями ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджено Перелік посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік).

До зазначеного Переліку входять роботи по продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовці до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства(організації).

За змістом положення п.2 ст.41 КЗпП України для вирішення питання про можливість звільнення працівника з роботи у зв`язку з втратою довіри не має значення, чи був з таким працівником фактично укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Пунктом 3 глав ІV Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених ФОП ОСОБА_3 від 30 грудня 2016 року, визначено, що працівники зобов`язані нести матеріальну відповідальність за спричинення матеріальної шкоди в межах адміністративного,кримінального та цивільного законодавства. З Правилами внутрішнього трудового розпорядку позивач була ознайомлена, про що свідчать її підпис ( а.с.59-61).

Проте, аналізуючи надану відповідачем інвентаризаційну опись товарно-матеріальних цінностей від 30.05.2020 року ,, суд дійшов висновку, що під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_3 не встановлено фактичну наявність матеріальних цінностей (найменування, кількість та сума товару) та не проведено зіставлення фактичної наявності матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку, а сама перевірка проводилася відповідачем одноособово.

Для відображення результатів інвентаризації основних засобів і товарно-матеріальних цінностей, готової продукції та інших матеріальних цінностей, по яким виявлені відхилення від облікових даних, застосовується звіряльна відомість результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей. Бухгалтерською службою складаються звіряльні відомості активів і зобов`язань, у яких відображаються розбіжності між даними бухгалтерського обліку і даними інвентаризаційних описів (актів інвентаризації). Результати інвентаризації визнаються дійсними і мають юридичну силу тільки в тому випадку, якщо дотримані всі процедури її проведення, з обов`язковим оформленням документів, які містять всі обов`язкові реквізити.

У зв`язку з тим, що при проведенні інвентаризації ФОП ОСОБА_4 не були дотримані всі процедури її проведення, а саме під час проведення перевірки комісією не встановлено фактичну наявність матеріальних цінностей (найменування, кількість та сума товару) та не проведено зіставлення фактичної наявності матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку, тому суд не приймає в якості належного доказу акт інвентаризації від 30.05.2020 року, а також видаткові накладні згідно акту від 30.05.2020 року.

Акти інвентаризації не містять відомостей щодо винних дій позивачки , як працівника, яка безпосередньо обслуговує товарні цінності, щодо вчинення умисно або необережно таких дії, внаслідок яких виникла недостача, а також відомостей, у чому конкретно виявилось безвідповідальне, несумлінне ставлення позивачів до трудових обов`язків, коли і які мали місце порушення позивачем порядку прийняття й відпуску товарних цінностей або недодержання правил їх збереження , а матеріали справи - відповідно доказів на підтвердження зазначених обставин.

Отже, суд вважає, що відповідачем ФОП ОСОБА_3 та її представником не надано доказів того, що на час проведення інвентаризації майна було встановлено винні дії продавця ОСОБА_2 , які дають власнику підстави для втрати довір`я до працівника.

Таким чином, суд приходить до висновку, що конкретні винні дії працівника ОСОБА_2 встановлені не були, а сам факт виявлення нестачі матеріальних цінностей не може бути підставою для розірвання трудового договору у зв`язку із втратою довіри. Тому, у роботодавця ФОП ОСОБА_3 були відсутні достатні підстави для винесеннянаказу № 1-К (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 18.06.2020р. про її звільнення ОСОБА_2 за ст. 41 п.2 КЗпП України у зв`язку з втратою довіря .

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 визнання незаконнимрозірвання Трудового договору між працівником і фізичною особою, укладеного 15.06.2012р. між нею та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , зареєстрованого у Волноваському районному центрі зайнятості за № 5, за п. 2 ст. 41 КЗпПпідлягають задоволенню.

Звертаючись до суду з позовами ОСОБА_2 також просила визнати Трудовий договір між працівником і фізичною особою, укладеного 15.06.2012р. між нею та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , зареєстрованого у Волноваському районному центрі зайнятості 15.06.2012р. за № 5, розірваним 19.06.2020 року за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII Прикінцевих положень вказаного Закону № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Тому заперечення представника позивача проти приймання судом додаткових доказів від представника відповідача поза процесуальними строками, суд вважає безпідставними

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення Проніна проти України № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч.ч.1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 263 - 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 , представник позивача - адвокат Мірошнікова -Заглинська О.А до Фізичної особои-підприємця ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Розірвання Трудового договору між працівником і фізичною особою, укладеного 15.06.2012р. між ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , зареєстрованого у Волноваському районному центрі зайнятості за № 5, за п. 2 ст. 41 КЗпП - визнати незаконним.

Визнати Трудовий договір між працівником і фізичною особою, укладеного 15.06.2012р. між нею та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , зареєстрованого у Волноваському районному центрі зайнятості 15.06.2012р. за № 5, розірваним 19.06.2020 року за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

Стягнути з Фізичної особои-підприємця ОСОБА_3 (ІНН НОМЕР_1 ) на користь Держави судовий збір у розмірі 840,80 грн..

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Є.І.Мохов