Справа № 362/3249/20
Провадження № 2/362/1949/20
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2020 року

суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчук О.Л., розглянувши в порядку спрощеного провадження у місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм кеш» про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначила, що між нею і відповідачем було укладено кредитний договір за яким вона отримала грошові кошти.

Посилаючись на порушення відповідачем при укладенні вказаного договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист персональних даних» і Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», позивач просить визнати його недійсним.

Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження.

Відповідач, подав відзив на позов у якому заперечив щодо вимог позову та просив відмовити в його задоволенні, оскільки при укладенні вказаного договору ним було дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про захист персональних даних».

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

28 грудня 2018 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Лайм кеш» укладено кредитний договір № АА-00048389 на суму 5 000 гривень 00 копійок із датою повернення не пізніше 12 січня 2019 року (а.с. 9 - 10).

Вирішуючи справу по суті, судом проаналізовано відповідні норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист персональних даних» і Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» - він регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

Пункт 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» визачає, що він не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Відповідно до п. 3.1. кредитного договору № АА-00048389 від 28.12.2018 pоку, кредит надано на строк на 15 днів, тобто даний договір укладено строком до одного місяця, а тому відсутні підстави для застосування даного закону у спірних правовідносинах.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано відповідними нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зокрема, суд не приймає до уваги твердження позивача про порушення відповідачем норм ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на наступне.

За умовами договору відповідач зобов`язується на умовах визначених Договором, на строк визначений у договорі, надати позивачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній договором, а позивач зобов`язується повернути відповідачу кредит у встановлений п. 3.1. термін та сплатити проценти за використання кредиту та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим договором; дата повернення кредиту була визначена сторонами - 12 січня 2019 року.

Згідно із частин 1 і 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно із ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Як встановлено зі змісту оспорюваного договору, він відповідає вимогам, встановленим ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 638 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, істотними умовами кредитного договору, відповідно до закону, є умови про предмет договору, строк його дії, розмір процентів, умови видачі кредиту.

Зобов`язання відповідача з надання кредиту позивачу виконані в повному обсязі. Умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням форми, встановленої законодавством, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам. Вище вказані положення підтверджуються підписанням позивачем договору фінансового кредиту та отримання в розпорядження кредитних коштів і користування ними, що позивачем не оспорюється.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За п. 6 договору, шляхом підписання кредитного договору позичальник надає повну і добровільну згоду на збір та обробку усіх її персональних даних.

Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає такі вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочинів, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, суд не вбачає з боку відповідача невиконання обов`язку доведення інформації до клієнта, а саме споживачу було надано можливість ознайомитись з наступними документами та інформацією про відповідача і послугу, яка ним надається.

Позивачем не надано суду доказів того факту, що при укладенні спірного договору, представником відповідача не було роз`яснено їй умов договору, що укладається та конкретні пункти договору.

Стосовно доводів позивача про порушення відповідачем вимог ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», судом встановлено наступне.

За статтею 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Умови Кредитного договору передбачають фіксовану відсоткову ставку в залежності від строку користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець (тобто відповідач) має право на одержання від позичальника (тобто позивач) процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Отже, кредитним договором встановлено розмір та умови сплати відсотків від суми позики як плату за користування кредитними коштами за Кредитним договором.

Відповідно до ч. 3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Насамперед, кожна особа має свободу вибору фінансової установи, яка займається наданням послуг з мікрокредитування. Свобода вибору укладання договору визначає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору.

Як наслідок - відповідач не є єдиною фінансовою установою, яка займається наданням послуг з мікрокредитування, а тому позивач, під час ознайомлення з умовами кредитного договору, мала беззаперечне право відмовитись від даної послуги, запропонувати внесення змін в кредитний договір або взагалі відмовитись від отримання споживчого кредиту саме у відповідача.

Так, судом не встановлено тих обставин, що при укладенні спірного кредитного договору позивачу не було надано інформацію про супровід кредитних послуг та про черговість погашення зобов`язань, що чітко зазначені в кредитному договорі; шрифт і подача даної інформації ніяк не відрізняється від іншої інформації, яка надана в кредитному договорі, а саме ні відмінності у шрифті, ні ніякої засекреченості даної інформації, ні подвійного сприймання інформації, все достатньо чітко, доступно, лаконічно і зрозуміло написано.

Як наслідок, суд переконаний у тому, що на момент укладення спірного договору позивач мала можливість відмовитись від укладення даного договору, але позивач погодилася із запропонованими відповідачем умовами та підписала спірний договір.

З урахуванням цього, суд вважає, що на момент укладання договору позивач не заперечувала проти умов договору, не пропонувала внести у нього зміни, отримала грошові кошти та користувалася ними і в останній день користування наданою послугою виконала всі умови договору та на момент виконання зобов`язання не мала жодних претензій до кредитодавця.

Верховний Суд України у правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначав, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак:

- по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України);

- по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін;

- по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначений у договорі пункт про сплату пені позичальником, не суперечить ст. ст. 626, 627 ЦК України, оскільки сторони врегулювали відносини на власний розсуд. Відповідно до умов договору позичальник гарантував, що умови договору йому зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними і справедливими; сторони на власний розсуд визначили таку умову договору.

Так, відсотки по кредитному договору сплачуються в момент повернення кредиту.

Оскільки позивач не виконав основні умови кредитного договору і не повернув відповідачу суму кредиту, то позивач і не сплатив відсотків, а тому і порушень прав позивача щодо вказаних обставин - немає.

Посилання позивача на порушення відповідачем норм абзаців 5, 11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних» суд оцінює критично та враховує наступне.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 26.04.2013 року № 5543-0-33-13/6.1, пунктом 11 частини другої статті 8 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних.

Зважаючи на те, що відповідно до статті 11 Закону згода є лише однією з підстав обробки персональних даних, відкликання згоди можливе лише у випадку обробки персональних даних відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону.

Відповідно до статті 2 Закону згодою на обробку персональних даних є добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про її надання, а володільцем персональних даних є фізична або юридична особа, якій законом або за згодою суб`єкта персональних даних надано право на обробку цих даних, яка затверджує мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом. Відтак відкликання згоди на обробку персональних даних має бути адресовано лише володільцю персональних даних.

Крім того, надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 Цивільного кодексу України; одночасно, статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими.

Проте у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону).

Так, уклавши спірний кредитний договір, позивач надала кредитору свою згоду збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію - дані про неї, відомі Кредитору або третім особам у зв`язку з укладенням та виконанням договору, у тому числі банківську та комерційну таємницю, необхідну при укладанні договорів, у тому числі щодо відступлення права вимоги та переведення боргу.

Також, під час розгляду справи, позивачем не доведено того факту, що відповідач не виконав умови укладеного між ними договору.

При цьому, за своїм змістом умови спірного кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін; кредитний договір укладено із додержанням форми, встановленої законодавством.

Як підсумок, позивачу було надано повну, всебічну, об`єктивну та достовірну інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, а тому твердження позивача на порушення відповідачем її прав, суд не приймає до уваги та відхиляє, оскільки зазначені твердження і доводи позивача не підтверджується будь-якими доказами.

Крім того, суд погоджується із запереченнями відповідача про те, що вказаний договір був укладений не у результаті подачі позивачем заявки на сайті товариства у мережі Інтернет, а в її присутності у Київському відділенні № 4 Товариства.

Таким чином, враховуючи встановлені під час розгляду обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний договір не є наслідком використання відповідачем нечесної підприємницької практики та навмисного введення в оману позивача щодо його прав та обов`язків сторін, а тому і підстави для визнання його недійсним також відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 6. 11 202 536, 626, 638, 627, 1054, 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статті 2, 11, 15 Закону України "Про захист персональних даних", ст. ст. 1 - 13, 19, 23, 27, 34, 76 - 83, 89, 92, 95, 133, 141, 258, 259, 263 - 265, 273 - 279 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм кеш» про визнання недійсним договору - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Суддя

Дата складення повного рішення суду - 04 грудня 2020 року.