ПОСТАНОВА

Іменем України

30 листопада 2020 року м. Кропивницький

справа № 399/610/18

провадження № 22-ц/4809/870/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Дьомич Л. М.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору -

ОСОБА_3 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області (суддя Шуліка О. О.) від 03 березня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

Її вимога мотивована тим, що з 2004 року вона є пенсіонеркою за віком та отримує пенсію, яка станом на 16 серпня 2018 року становить 1975,00 грн. У неї є дорослі дочки та син: ОСОБА_4 , 1968 року народження, ОСОБА_5 , 1971 року народження, ОСОБА_6 , 1983 року народження та ОСОБА_2 , 1986 року народження. Вони проживають окремо від неї. Жоден із них не надає їй матеріальну допомогу на утримання та лікування, яку вона, як самотня людина похилого віку, хвора, пенсіонерка потребує. При цьому лише відповідач працює й отримує високу заробітну плату, а отже має змогу допомагати їй матеріально. Дочки такої можливості не мають. Самої лише пенсії їй не достатньо, адже значну частину цих грошей вона витрачає на лікування.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1500 грн з усіх видів його заробітку (доходу) починаючи з дня звернення із позовною заявою до суду.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 03 березня 2020 року в задоволені позову відмовлено.

Суд виходив із того, що позивачка є непрацездатною, проте отримує пенсію у розмірі, що перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому вона не потребує матеріальної допомоги сина.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву на неї

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимогу по стягнення з ОСОБА_4 на її користь аліментів у розмірі 1500 грн з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня звернення із позовною заявою до суду.

Зазначила, що суд не врахував її доводів про те, що вона є пенсіонеркою та отримує пенсію, яка хоч і більша, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, проте їй цих коштів не вистачає на забезпечення усіх життєвих потреб. Також, посилається на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року ЄУН 826/3639/17, яким визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 780 від 11 жовтня 2016 року «Про затвердження наборів продуктів харчування, непродовольчих товарів та наборів послуг для основних соціальних і демографічних груп населення».

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшли.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2004 року є пенсіонеркою за віком і перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Кіровоградській області (Онуфріївський район) та з лютого 2018 року отримувала пенсію у розмірі 1975,00 грн, а з липня 2019 року отримує пенсію в розмірі 2286,48 грн.

Вона являється одержувачем субсидії на житлово-комунальні послуги в розмірі 1229,81 грн.

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з нею за цією ж адресою зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачка являється власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , а також 1/3 часток квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру МВС України за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано два транспортних засоби:

автомобіль марки VOLKSWAGEN, моделі Caddy ПГА 4, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;

автомобіль марки OPEL, моделі COMBO, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .

З наявної у справі медичної документації стосовно ОСОБА_1 вбачається, що вона тривалий час страждає від хвороб системи кровообігу і потребує лікування.

Відповідач ОСОБА_2 працює електромеханіком РРД виробничого підрозділу «Кременчуцької дистанції електропостачання» регіональної філії Південна залізниця ПАТ Українська, отримує заробітну плату з якої утримуються податки, аліменти та інше стягнення за судовим рішенням (за авто). За період з липня по грудень 2019 року на руки він отримав найбільше у листопаді 2019 року - 6030,34 грн.

Транспортних засобів у власності він не має, натомість являється власником 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 пред`явлений до нього ОСОБА_1 позов про стягнення аліментів на утримання матері визнав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 заперечувала проти позову з тих підстав, що позивачка не надала доказів існування у неї потреби у матеріальні допомозі сина, неможливості отримання такої допомоги від інших родичів, відсутність у відповідача можливості допомагати матері матеріально через невисокий рівень його заробітку та стягнення з нього аліментів на утримання дитини на підставі рішення суду у справі ЄУН: 399/1376/14-ц.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, послуг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Відповідно до ст. 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

За змістом ст. 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.

Згідно зі ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

У справі, що переглядається суд, встановивши, що позивач є непрацездатною за віком і має захворювання, які потребують лікування, дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_1 потреби у матеріальній допомозі лише з тих підстав, що розмір отримуваної нею пенсії перевищує прожитковий мінімум.

Таке тлумачення судом закону не можна вважати правильним, з огляду на припис ч. 4 ст. 263 ЦПК України та вже згаданий правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18, про те, що отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги.

Однак, з урахуванням того, що, крім пенсії, позивачка являється одержувачем субсидії на житлово-комунальні послуги, власником та співвласником кількох об`єктів нерухомого майна, власником двох транспортних засобів, але цим майном вона особисто не користає, що вказує на можливість отримувати з нього доходу, тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивачку не можна вважати такою, що потребує матеріальної допомоги від її сина оскільки її майновий стан є достатнім для забезпечення життєво важливих потреб.

Отже, є правильним загальний висновок суду першої інстанції, що позивачка не потребує матеріальної допомоги, а тому пред`явлений нею на підставі норми ст. 202 СК України позов являється безпідставним і задоволенню не підлягає.

Крім того, позивачка стверджувала, що вона тривалий час тяжко хворіє і потребує вартісного лікування, а отже на підставі деяких норм Глави 17 СК України вона може звернутися з відповідним позовом про стягнення коштів.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року у справі ЄУН: 826/3639/17, яке частково скасоване та змінене постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року, є недоречним з огляду на відмінність предмету спору в цих справах та з огляду на те, що ці рішення адміністративних судів не мають ніякого значення для справи, яка переглядається апеляційним судом.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи, які позивачка виклала в апеляційній скарзі, не дають підстав вважати оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим.

Під час апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції не встановив передбачених цивільним процесуальним законодавством України обставин, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 03 березня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

Л. М. Дьомич