Провадження № 2/369/342/20
РІШЕННЯ

Іменем України

27.11.2020 року

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючої судді Ковальчук Л.М., за участю секретаря Шумілова А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Юлія Вадимівна, про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, витребування майна у добросовісного набувача,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив суд: поділити у рівних частинах майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яке є об`єктом його та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 03.02.1989 між ним і ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у відділі загс Ленінського району м. Києва. У вказаному шлюбі народився у сторін син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 стверджував, що шлюбний договір між ним та ОСОБА_2 не був укладений.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2013 у справі № 369/7906/13-ц вказаний шлюб між сторонами було розірвано.

Зі слів ОСОБА_1 , за час згаданого шлюбу за його особисті кошти було набуто на ім`я ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , при цьому він надавав згоду на укладання договору купівлі-продажу даної квартири.

ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_2 за час шлюбу ніде не працювала, особистого доходу не мала.

ОСОБА_1 вказував, що з часу розлучення він змушений проживати зі своєю матір`ю та двома сестрами в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 протиправно здає їх спільну квартиру в оренду.

Оскільки спірна квартира була набута під час шлюбу сторін, ОСОБА_1 , вважав, що це майно повинно бути поділено і за ним має бути визнано право власності на її 1/2 частину.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулась до нього та ОСОБА_3 із зустрічним позовом, в кому просила суд з урахуванням збільшених позовних вимог: визнати 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений 12.12.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В.; визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що за період вище згаданого шлюбу нею та ОСОБА_1 було набуто:

27.11.1996 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ;

28.09.2001 квартиру АДРЕСА_1 .

28.12.2016 ОСОБА_2 дізналась, що 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_3 , що є їх з ОСОБА_1 спільною сумісною власністю, була одноособово відчужена останнім на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2016 ОСОБА_3

ОСОБА_2 стверджувала, що на вказаний продаж згоди не давала.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 звернулась до суду із даним зустрічним позовом.

Ухвалою судді від 05.12.2016 було відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою суду від 07.12.2017 було витребувано від приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. належним чином засвідчений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений 12.12.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 07.12.2017 було накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , який належить на праві власності ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 25.06.2018 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

23.06.2018 від представника ОСОБА_1 надійшло заперечення (відзив) на зустрічну позовну заяву, в яких він заперечував проти доводів, викладених у зустрічній позовній заяві, вказував, що законодавством не встановлено недійсності правочину під час відчуження спільного сумісного майна без згоди іншого з подружжя, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

25.06.2018 представником ОСОБА_3 було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона заперечувала проти доводів, викладених у зустрічній позовній заяві, вказувала, що законодавством не встановлено недійсності правочину під час відчуження спільного сумісного майна без згоди іншого з подружжя, а також що сам по собі факт придбання майна під час шлюбу не свідчить про те, що воно є спільним сумісним майном подружжя, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Розпорядженням Києво-Святошинського районного суду Київської області № 742 від 16.11.2018 було призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 11.07.2018 № 2247/3дп/15-18 про відсторонення судді ОСОБА_6 від здійснення правосуддя, рішення зборів суддів від 13.07.2018 та відповідно до пункту 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 369/10153/16-ц (провадження № 2/369/845/18). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2018 головуючою суддею по справі № 369/10153/16-ц (провадження № 2/369/845/18) визначено суддю ОСОБА_7 .

Ухвалою судді від 20.11.2018 було прийнято дану справу до свого провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 11.06.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач за первісним позовом у судове засідання не з`явився, його представник звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи у його відсутність, подав суду письмовий виклад судових дебатів, де підтримав первісні позовні вимоги, просив первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач за первісним позовом, яка є позивачем за зустрічним позовом, також у судове засідання не з`явилась, її представник подала суду письмовий виклад судових дебатів, де просила у разі її неявки проводити судовий розгляд без її участі, підтримала зустрічні позовні вимоги, просила зустрічний позов задовольнити, у ході розгляду справи проти первісного позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні.

Відповідач за зустрічним позовом також у судове засідання не з`явився, його представник звернулась до суду із клопотанням про розгляд справи у її відсутність та відсутність відповідача, також подала суду письмовий виклад судових дебатів, де проти зустрічного позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки та позицію щодо зустрічного позову суду не повідомила.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 03.02.1989 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у відділі загс Ленінського району м. Києва за актовим записом № 37. У вказаному шлюбі народився у сторін син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказів того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, суду в ході розгляду справи надано не було.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2013 у справі № 369/7906/13-ц вказаний шлюб між сторонами було розірвано.

За час згаданого шлюбу:

27.11.1996 було придбано на ім`я ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської державної районного нотаріальної контори Київської області за реєстровим № 4084, вказане майно було зареєстровано в КП «Києво-Святошинське бюро технічної інвентаризації»;

28.09.2001 було придбано на ім`я ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. за реєстровим № 6460, вказане майно було зареєстровано в КП «Києво-Святошинське бюро технічної інвентаризації».

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.12.2016 та наданих на ухвалу суду третьою особою матеріалів нотаріальної справи вбачається, що 12.12.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. за реєстровим № 4578, згоди на такий продаж ОСОБА_2 ОСОБА_1 надано не було, останній подав нотаріусу заяву, в якій вказав, що відчужуване майно є його особистою власністю.

Допитані у судовому засіданні 20.01.2020 свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 суду повідомили, що відповідач ОСОБА_3 здійснив капітальну перебудову житлового будинку АДРЕСА_3 .

Надані суду представником відповідача ОСОБА_3 в ході розгляду справи товарні чеки, фіскальні чеки, накладні, рахунки, фотографії суд не може прийняти до уваги, так як із них неможливо взагалі встановити, що вони стосуються предмета доказування, ОСОБА_3 та спірного житлового будинку АДРЕСА_3 .

Належних доказів здійснення ОСОБА_3 законної реконструкції спірного житлового будинку АДРЕСА_3 суду надано не було.

07.02.2017 ОСОБА_3 було укладено договір № 022-Р про видачу технічних умов на реконструкцію систем газопостачання об`єкту, а саме: житлового будинку АДРЕСА_3 , проте доказів виконання та реалізації цього правочину суду надано не було.

У ході розгляду справи доказів того, що спірне майно є особистою власністю одного з подружжя сторін, суду надано не було.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частиною 4 ст. 369 ЦК України визначено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З урахуванням ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у цивільній справі № 183/1617/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У цій же постанові ВП ВС було вказано, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата вказала на те, що укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Зважаючи на правовий висновок, викладений у постанові ОП КЦС ВС від 15.06.2020 у справі № 430/1281/14-ц, при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитися з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). У такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог ст. 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного зі співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт. Отже, передати у власність можна лише весь об`єкт. Тому договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним у цілому.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків.

Так, спірне майно було придбане саме за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суду в ході розгляду справи не було надано беззаперечних доказів того, що спірне майно було набуто ОСОБА_1 або ОСОБА_2 за їх особисті кошти, а на припущеннях суд не має права будувати свою позицію.

З урахуванням презумпції набуття майна за час шлюбу у спільну сумісну власність та того, що ця презумпція не була спростована належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, суд приходить до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З огляду на вказане та вимоги ст. 70 СК України суд визнає за позивачем за первісним позовом право власності на 1/2 частину спірної квартири, а за позивачем за зустрічним позовом - 1/4 частину спірного житлового будинку.

Так як в ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_3 1/2 частину спірного житлового будинку на підставі договору-купівлі продажу без згоди ОСОБА_2 , якій ця частина житлового будинку також належить на праві спільної сумісної власності, то вказаний договір є недійсним, а належна ОСОБА_2 частина цього будинку повинна бути витребувана у ОСОБА_3 на її користь.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та з огляду на наявні у матеріалах справи квитанції суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений при подачі позовів до суду судовий збір у розмірі 4 134,00 грн.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

З огляду на вищенаведене, з урахуванням правових висновків, викладених у постановах ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та ОП КЦС ВС від 15.06.2020 у справі № 430/1281/14-ц, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 236, 321, 328, 368, 369, 372, 388, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 65, 68-70 СК України, рішення ЄСПЛ (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, задовольнити.

Поділити у рівних частинах майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яке є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 134,00 грн. (чотирьох тисяч ста тридцяти чотирьох гривень 00 копійок).

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Юлія Вадимівна, про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, витребування майна у добросовісного набувача задовольнити.

Визнати 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений 12.12.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В.

Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .

Витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 134,00 грн. (чотирьох тисяч ста тридцяти чотирьох гривень 00 копійок).

Інформація про позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Інформація про відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 .

Інформація про відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 .

Інформація про третю особу: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Юлія Вадимівна, РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_8 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.М.Ковальчук