Справа № 309/2446/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готра Т.Ю., Собослоя Г.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Плешинець Микола Васильович, на ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області про визнання заяви неподаною та повернення позивачу, постановлену 16 жовтня 2020 року, головуючим суддею Сідей Я.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Плешинець Микола Васильович, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу .

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вказану ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для призначення справи до розгляду. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд дійшов до помилкового висновку про повернення позовної заяви з тих підстав, що заява підписана особою, яка не має процесуальної дієздатності (п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України). Вказує, що долучений до позовної заяви ордер, виданий на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги, є належним доказом права представляти її інтереси в суді. Посилання суду на ст. 14 СК України є недоречним, оскільки він, як представник звертається з процесуальним правом повноваженням у суд, не посягаючи на сімейні права сторін, позаяк звернення до суду за захистом прав в даному випадку регулюється нормами ЦПК України. Вважає, що суд обмежив позивача у доступі до правосуддя, чим порушено право позивача на надання йому правової допомоги.

Крім того, вказує, що суд недоречно послався на ч. 3 ст. 237 ЦПК України, оскільки вказаною нормою визначається порядок дослідження речових та електронних доказів, а не підстави представництва.

Апеляційним судом розглянуто апеляційну скаргу на ухвалу суду, зазначену в п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України (повернення заяви позивачеві (заявникові), відповідно до приписів ч. 2 ст. 369, ч. 13 ст. 7 ЦПК України без повідомлення учасників справи, в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та без проведення судового засідання.

Заслухавши доповідача судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі мотиви.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , визнано неподаною та повернуто позивачу.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачеві, посилався на вимоги сімейного законодавства, вказавши, що відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, а оскільки позовна заява про розірвання шлюбу підписана представником, а не особисто позивачкою, то суд дійшов висновку про повернення заяви про розірвання шлюбу, роз`яснивши при цьому, що повернення позовної заяви, поданої представником, не позбавляє позивачку права особисто звернутися до суду з даним позовом.

Слід зазначити, що колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається із тексту заяви, керуючись ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позивачка ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Плешинець М.В., який діє на підставі ордеру, вирішила звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 . У позові зазначає підстави для розірвання шлюбу та просила справу розглядати без неї та її представника.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

В даному випадку позовна заява була подана представником позивачки адвокатом Плешинець М.В., а не особисто одним із подружжя, а саме позивачкою ОСОБА_1 , що суперечить вимогам статей 105, 110 СК України.

Відповідно до роз`яснення зазначеного в абзаці 2 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", … сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного із подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищевикладеного та вимог закону, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про повернення позовної заяви позивачці.

Доводи апелянта про те, що представництво позивачки яке підтверджено ордером здійснюється на підставі вимог цивільно-процесуального закону є слушним за загальних обставин. Однак в даному випадку слід діяти через призму вимог спеціальної норми, яка передбачає звернення з позовом у суд саме одного з подружжя, а не його представника.

До звернення одного з подружжя у суд з позовом та у ході судового розгляду, такий вправі користуватись послугами представника в особі адвоката. Проте такий представник не вправі подавати позов від імені одного з подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не спростовують висновків суду щодо звернення з позовом безпосередньо самого позивача, а тому, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Таким чином, судом першої інстанції постановлено ухвалу відповідно до вимог процесуального законодавства, а підстави для її скасування, відсутні.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Враховуючи встановлене та керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Плешинець Микола Васильович, залишити без задоволення.

Ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2020 року про визнання заяви неподаною та повернення позивачу, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 02 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: