КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №361/5961/18 головуючий у І інстанції: Сердинський В.С.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Іванової І.В.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюфізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що вона працювала на посаді «продавець-консультант» у фізичною особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі ФОП ОСОБА_1 ).

20 серпня 2018 року позивача ознайомили із наказом про її звільнення від 16 серпня у зв`язку із прогулом.

Позивачка вказувала, що у зазначений час вона перебувала на лікарняному.

20 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про уточнення позовних вимог, зазначивши, щопідставою для незаконного звільнення є не наказ від 16 серпня 2018 року, який був скасований відповідачем, а наказ від 20 серпня 2018 року, який на думку позивача винесений також із порушеннями.

Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд скасувати наказ, винесений 20 серпня 2018 року ФОП ОСОБА_1 про звільнення; поновити ОСОБА_2 на посаді «продавця-консультанта» у ФОП ОСОБА_1 ; стягнути із ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 80 206,01 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді продавця-консультанта.

Стягнено з ФОП ОСОБА_1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 79 690 грн. 58 коп. та суму в розмірі 2000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із судовим рішення, ФОП ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилається на те, що місцевий суд помилково прийняв заяву про збільшення позовних вимог, оскільки вказаною заявою, було змінено одночасно і підстави і предмет позову, що не передбачено нормами процесуального законодавства.

Зазначає, що враховуючи, що вищевказану заяву було подано більше ніж через два місяця після отримання спірного наказу про звільнення, позовні вимоги повинні бути залишенні без задоволення з огляду на пропуск місячного строку для подачі відповідного позову, про що відповідачем заявлялось в суді першої інстанції.

Крім того, зауважує, що стягнену моральну шкоду позивач обґрунтовувала виданням наказу про звільнення від 16 серпня 2018 року, а судом самостійно визначено підставою для стягнення моральної шкоди наказ від 20 серпня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що заявою від 20 листопада 2018 року нею було доповнено позовні вимоги, що передбачено чинним законодавством, а тому доводи в цій частині не визнає.

Щодо пропуску місячного строку на подачу позову вказує, що нею було подано позов 17 вересня 2018 року, тобто в межах місячного строку з дня винесення першого наказу про звільнення.

Зауважує, що нею було заявлено вимога про поновлення на роботі в первісній позовній заяві, а відтак доводи щодо пропуску строку із посиланням на заяву про уточнення позовних вимог відхиляє, оскільки вимоги до яких встановлено місячний строк були заявлені вчасно.

Вимоги про стягнення із відповідача моральної шкоди вважає законними та обґрунтованими.

У судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, відповідачем ФОП ОСОБА_1 при здійсненні своєї підприємницької діяльності було порушено чинні норми трудового законодавства при звільненні позивача ОСОБА_2 із займаної посади.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом №4 від 25 червня 2018 року, винесеного відповідачем ФОП ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 прийнято з 26 червня 2018 року на постійну роботу на посаду продавця-консультанта з окладом 3735,00 грн. на місяць. Підстава - заява ОСОБА_2 про прийняття на роботу від 25.06.2018 р. (а.с.9,76,77 том І).

25 червня 2018 року відповідачем ФОП ОСОБА_1 було подане повідомлення про прийняття працівника на роботу згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 (а.с.78 том І).

26 червня 2018 року між відповідачем ФОП ОСОБА_1 та позивачем ОСОБА_2 було укладено трудовий договір №9 між працівником та особою, яка використовує найману працю (а.с.79 том І).

Відповідно до п.п.4,5,7 трудового договору №9 від 26.06.2018 р., час виконання робіт установлюється згідно графіку роботи торгового центру (позмінно), обідня перерва одна година, сумарний облік робочого часу не повинен перевищувати норму тривалості робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень. При розподілі робочого дня на частини зазначається тривалість кожної з частин та перерва між ними. Наприклад, з 8:00 годин до 12:00 годин та з 17:00 годин до 20:00 годин. Розподіл робочого дня на частини можливий і в ході виконання трудового договору, про що складається відповідне доповнення до цього договору. При цьому сторони мають право встановлювати сумарний облік робочого часу за певний період (місяць, квартал тощо). Тривалість робочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень. Вихідні дні надаються згідно графіку та згодою працівника з ФОП. При вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю України.

Відповідачем ФОП ОСОБА_1 затверджено правила внутрішнього трудового розпорядку та посадову інструкцію продавця підприємства торгівлі (а.с.80-88 том І).

Наказом №6 від 16 серпня 2018 року, позивача ОСОБА_2 було звільнено з посади продавця-консультанта з 16 серпня 2018 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (а.с.10 том І).

Зазначені обставини підтверджуються також записами в трудовій книжці позивача ОСОБА_2 (а.с.14-16 том І).

На підставі розпорядження ФОП ОСОБА_1 від 16 серпня 2018 року у зв`язку зі звільненням позивачу ОСОБА_2 нараховано та виплачено матеріальну допомогу в розмірі 4219,50 грн., що підтверджується відомостями на виплату готівки №ВЗП-000017 та №ВЗП-000018 за серпень 2018 року, а також підписом в особовій картці позивача (а.с.92-94,95,103,104 том І).

Відповідно до пояснювальної записки відповідача ФОП ОСОБА_1 , у зв`язку із порушенням позивачем ОСОБА_2 трудової дисципліни, відповідно до доповідної записки старшого продавця ОСОБА_3 від 20.07.2018 р., відповідач вирішили звільнити її з посади продавця-консультанта. На пропозицію щодо звільнення за згодою сторін позивач категорично відмовилася та залишила робоче місце 15 серпня 2018 року о 16 годині (а.с.90,96 том І).

Згідно акту, складеного відповідачем ФОП ОСОБА_1 та старшим продавцем ОСОБА_3 20 серпня 2018 року, з 15 серпня 2018 року 16:00 годин по 16 серпня 2018 року позивач ОСОБА_2 не вийшла на роботу. В телефонному режимі поскаржилася на погане самопочуття, була усно попереджена про звільнення за прогул. Зустріч відбулася 20 серпня 2018 року о 17:15 годині, де позивачу було пред`явлено наказ про звільнення, з яким вона ознайомилася і розписалася не пред`явивши на той момент жодних поважних причин відсутності. Позивач отримала повний розрахунок, копію наказу, трудового договору та трудову книжку, залишаючи магазин знайомий позивача передав копію листка непрацездатності відповідачу ФОП ОСОБА_1 (а.с.97 том І).

Вищезазначене відображається також в пояснювальній записці відповідача ФОП ОСОБА_1 , свідки: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.98 том І).

Відповідно до листка непрацездатності серії АДЕ №073880, позивач ОСОБА_2 мала загальне захворювання та перебувала на амбулаторному лікуванні з 15 серпня 2018 року по 18 серпня 2018 року, до роботи стати 19 серпня 2018 року (а.с.11 том І).

Оригінал вказаного листка непрацездатності направлено відповідачу ФОП ОСОБА_1 22 серпня 2018 року, що підтверджується відповідною квитанцією та описом поштового вкладення (а.с.12,13 том І).

Наказом №6.1 від 20 серпня 2018 року, винесеного відповідачем ФОП ОСОБА_1 , в зв`язку з наданням позивачем ОСОБА_2 копії лікарняного листка, скасовано наказ на звільнення продавця-консультанта ОСОБА_2 від 16 серпня 2018 року №6 та внесено необхідні зміни в трудову книжку останньої (а.с.38 том І).

З графіку роботи продавців-консультантів на серпень 2018 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 мала наступні робочі дні: 1,4,5,6,14,15,16,25,28,29 серпня з 13 до 22 години, 9,10,11,19,20,21,24,26,31 серпня - з 10 до 19 годин (а.с.89 том І).

Наказом №6.2 від 20 серпня 2018 року, в зв`язку з відсутністю на роботі 20 серпня 2018 року, позивача продавця-консультанта ОСОБА_2 звільнено з 20 серпня 2018 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини (а.с.37 том І).

Відповідно до опису вкладення до цінного листа, 07 вересня 2018 року оригінал листка непрацездатності, відповідь ФОП ОСОБА_1 щодо неналежного оформлення листка непрацездатності, копія наказу №6.1 та копія наказу №6.2 були направлені на адресу позивача ОСОБА_2 та отриманні останньою 11 вересня 2018 року, що підтверджується відстеженням поштових відправлень (а.с.39,106-108 том І).

Згідно направлення на проведення інспекційного відвідування №1161 від 19 вересня 2018 року, на підставі звернення позивача ОСОБА_2 , Головним управлінням Держпраці у Київській області було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з 20 вересня 2018 року по 21 вересня 2018 року, за результатами якого інспектором праці Дмитренко А.В. складено Акт інспекційного відвідування №КВ 1161/1322/АВ від 21.09.2018 р., відповідно до якого за результатами проведення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 порушень законодавства про працю на предмет додержання законодавства про працю та не оформлення трудових відносин не встановлені (а.с.109-113 том І).

Відповідно до листа Головного управління Держпраці у Київській області №4.3/2-П-4914-5170 від 06 листопада 2018 року, підстави для притягнення головного державного інспектора Дмитренко А.В. до відповідальності відсутні, так як звернення ОСОБА_2 розглянуто в межах чинного законодавства (а.с.152 том І).

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У ч. 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статями 38 і 39 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статями 40, 41, 43, 43-1 КЗпП України та підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті18 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок звільнення - це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Місцевим судом, було перевірено порядок звільнено та вірно зазначено, що відповідачем було порушено чинні норми трудового законодавства при звільненні ОСОБА_2 .

Зокрема, судом першої інстанції вірно зазначено, що під час застосування до позивача ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення 20 серпня 2018 року відповідач ФОП ОСОБА_1 не надала можливості реалізувати надане ч. 1 ст. 149 КЗпП України право надати письмові пояснення про наявність поважних причини відсутності на роботі 19 та 20 серпня 2018 року.

Про звільнення з 20 серпня 2018 року позивач ОСОБА_2 дізналася 11 вересня 2018 року, отримавши листа у якому містилися копії відповідних наказів, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 , як на підставу для скасування рішення суду посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та на порушення диспозитивності цивільного судочинства, а також на пропуск позивачем строків на подачу позову.

Колегія суддів зауважує, що доводів на спростування висновків місцевого суду по суті прийнятого рішення апеляційна скарга не містить, зокрема відповідачем не спростовувалась наявність порушень при звільненні позивача та розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо доводів про пропуск позивачем строку на подачу позову, апеляційний суд зазначає, що Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення.

Як було встановлено місцевим судом та підтверджено сторонами в судовому засіданні, наказ про звільнення №6 від 16 серпня 2018 року було вручено позивачу 20 серпня 2018 року.

В той час, накази №6.1 та №6.2 позивачу не вручалися роботодавцем взагалі, а були направлені на адресу зареєстрованого місяця проживання тільки 07 вересня 2018 року та отримані 11 вересня 2018 року.

17 вересня 2018 року позивач ОСОБА_2 здала на пошту позовну заяву про поновлення на роботі, адресовану Броварському міськрайонному суду Київської області (а.с.213 том І), а тому доводи про пропуск позивачем строку відхиляються.

Посилання на те, що строк необхідно рахувати відповідно до поданої заяви про уточнення позовних вимог, в якій було поставлено вимоги проскасування спірного наказу про звільнення є необгрнутованими, оскільки ОСОБА_2 ще 17 вересня 2018 року заявляла вимогу про поновлення на роботі.

Щодо доводів апеляційної скарги, що позивачка заявою про збільшення позовних вимог одночасно змінила предмет і підстави позову апеляційний суд зазначає наступне.

Обставини, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги щодо захисту прав, залишилися первісними, а саме - посилання на порушення відповідачем чинних норм трудового законодавства при її звільненні.

Слід зауважити, що не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (п.7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Подана позивачкою заява за своїм змістом є заявою про зміну позовних вимог, можливість подання якої передбачена діючим процесуальним законом (ч.ч.2, 3 ст.49 ЦПК України), а відтак доводи відповідача про невідповідність такої заяви положенням ст.49 ЦПК є хибними.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині порушення місцевим судом принципу диспозитивності під час вирішення питання про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зауважує, що позивач обґрунтовувала свої вимоги у вказаній частині незаконним її звільненням, що відповідно було встановлено судом першої інстанції та вірно зазначено, що стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000 грн. Розмір моральної шкоди відповідачем не оскаржувався.

Посилання відповідача на те, що в частині вимог позивачем не зазначалось, що відповідач являється фізичною-особою підприємцем не може впливати на розгляд справи, оскільки особа відповідача є з`ясованою, а позовні вимоги спрямовані саме до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів, при цьому вказані відповідачем порушення процесуального законодавства не знайшли свого підтвердження, а сама скарга фактично зводиться тільки до незгоди з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «01» грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: