Справа № 266/5859/20
Провадженя№ 2-о/266/260/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2020 року м. Маріуполь Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Пантелєєва Д.Г., при секретарі Новак О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , про встановлення факту припинення трудових відносин, заінтересована особа Маріупольський міський центр зайнятості Маріупольської міської ради,
Заявник, звернувшись до суду із вказаною заявою, зазначив, що 10.01.2018 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено трудовий договір між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю. ФОП ОСОБА_2 здійснював економічну діяльність згідно КВЕД 56.10 «діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування». Вказаний договір був безстроковим та таким, який було укладено на невизначений термін із зазначенням посади «офіціант» та посадових обов`язків. Договір є діючим, ним не розірваний. Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 21.07.2020 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Маріуполь Донецької області. Діяльність ФОП ОСОБА_2 припинено у зв`язку зі смертю. Механізм припинення трудового договору у разі смерті роботодавця фізичної особи-підприємця на даний час чинним законодавством не визначений. Отже, вказана обставина позбавляє його можливості звернутись до Маріупольського міського центра зайнятості Маріупольської міської ради для прийняття на облік та отримання статусу безробітного та внесення відповідного запису до трудової книжки. Трудовий договір був укладений ним після 01.01.2015 року, тому не був зареєстрований у Маріупольському міському центрі зайнятості, вказана реєстрація булла не обов`язковою. На підставі чого вимушений звернутися до суду з заявою, в якій просив суд встановити факт припинення трудових відносин між ним та ФОП ОСОБА_2 , що склалися на підставі трудового договору від 10.01.2018 року, з 19.07.2020 року, у зв`язку зі смертю останнього.
В судове засідання заявник не з`явився, надав суду заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності, вимоги заяви задовольнити.
Представник зацікавленої особи Маріупольського міського центру зайнятості Маріупольської міської ради у судове засідання не з`явився, при цьому надав суду клопотання про розгляд справи без участі представника та зазначив, що проти заяви заперечень не мають.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що подана ОСОБА_1 заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 10.01.2018 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено безстроковий, на невизначений строк трудовий договір між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю.
На підставі копії трудової книжки (серія НОМЕР_2 ), виданої 01 червня 2017 року, вбачається, що ОСОБА_1 з 10 січня 2018 року працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді офіціанта.
За інформацією є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 здійснював підприємницьку діяльність з основним видом економічної діяльності 56.10 діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування та був таким, що не підлягає постановці на облік в ПФУ у зв`язку з прийняттям ЗУ від 04.07.2013 року №406-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, у зв`язку з проведенням адміністративної реформи».
Відповідно до копії свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , виданого 21.07.2020 року Центральним районним у м.Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Маріуполь Донецької області.
Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Положеннями ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
В ст.5 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п.1 Постанови пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Згідно ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
З ст.23 КЗпП України випливає, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
В ст.36 КЗпП України зазначено, що підставами припинення трудового договору є: угода сторін; закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках; підстави, передбачені контрактом; підстави, передбачені іншими законами.
Вимогами ст.47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 -
причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого
внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.
При таких встановлених судом обставинах справи, враховуючи те, що ФОП ОСОБА_2 помер, у заявника відсутня можливість припинити трудовий договір відповідно до положень КЗпП України в інший спосіб окрім звернення із такою заявою до суду.
Отже, зважаючи на об`єктивні обставини справи, для захисту трудових прав ОСОБА_1 суд дійшов висновку, що заявлені ним вимоги підлягають задоволенню шляхом встановлення факту припинення трудових відносин заявника.
Керуючись ст. 293-294, 315-316, 318-319 ЦПК,
Заяву ОСОБА_1 , про встановлення факту припинення трудових відносин, заінтересована особа Маріупольський міський центр зайнятості Маріупольської міської ради задовольнити.
Встановити факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , що склалися на підставі трудового договору від 10.01.2018 року, а саме з 19.07.2020 року, у зв`язку зі смертю фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 07 грудня 2020 року.

Суддя Д.Г.Пантелєєв