22-ц/804/3539/20
242/3244/20

Єдиний унікальний номер 242/3244/20
Номер провадження 22-ц/804/3539/20
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2020 року м. Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.,
позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Володимирської І.М., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
30 липня 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором в сумі 104676,39 гривень.
В обґрунтування позову зазначив, що 07 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Позивач свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, проте умови Кредитного договору відповідачем належним чином не виконуються. Станом на 07.07.2020 року заборгованість за кредитним договором становить 104676,39 грн., з яких 1884,60 грн. заборгованість за кредитом; 100891,79 грн. 79 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 1900 грн. нарахована пеня. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 104 676,39 грн
Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 вересня 2020 року позов задоволений частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1884,60 грн., а також судовий збір в сумі 37,84 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків скасувати та задовольнити вимоги банку у цій частині, стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом. Вказує, що належним чином довів обставини, на які посилався, і відповідач повністю була обізнана про умови кредитування, прийняла їх, тому всі вимоги банку є обґрунтованими.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, з умовами якого позичальник погодився, але не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом. Крім того, суд не врахував судову практику з подібних питань.
Вважає, що суд, не погоджуючись із розрахунком боргу, зобов`язаний зазначити навести аргументи на його спростування і навести власний розрахунок.
Відповідно до ч.13 ст.7, ч.ч. 1,3 ст.368, ч.1 ст.369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є у мови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно із умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну катку (а.с.15).
Згідно з довідкою № 08-4/1282 від 21.08.2020 року, виданою відділом реєстрації місця проживання громадян, по картотечному обліку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 27.02.2010 р. по теперішній час по паспорту НОМЕР_1 виданий 04.03.2014 року Селидівським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області (а.с.78).
Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_2 , оформленої на ОСОБА_4 , кредитний ліміт 07.11.2013 р. встановлений у розмірі 300 грн. 00 коп.; 07.11.2013 р. збільшений кредитний ліміт у розмірі 2000 грн. 00 коп.; 05.02.2015 р. зменшений кредитний ліміт у розмірі 1890,00 грн.; 21.01.2020 р. зменшений кредитний ліміт у розмірі 0,00 грн..
АТ КТ «ПриватБанк» також письмово підтверджено, що ОСОБА_4 відповідно до кредитного договору від 07.11.2013 року надано кредиту картку № НОМЕР_2 терміном дії до 04/17.
Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору станом на 07 листопада 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 104 676 грн. 39 коп., з яких: 1884 грн. 60 коп. заборгованість за кредитом; 100 891 грн. 79 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1900 грн. 00 коп. заборгованість по пені.
Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Разом з тим, у анкеті-заяві позичальника від 07 листопада 2013 року процентна ставка не зазначена. (а.с.15)
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про розмір кредиту, вид кредитування, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Витягом з Тарифів обслуговування по вказаним кредитним картам та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір і сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів обслуговування по кредитним картам «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Контракт», «Універсальна Голд» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 листопада 2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Доказів на підтвердження конкретної відсоткової ставки за наданим кредитом надані суду позивачем документи не містять. Посилання на розміщення відсоткової ставки за користування кредитом на веб-сайті позивача також неможливо розцінювати як підтвердження обізнаності позичальника із умовами кредитування.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні з відповідачем кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Саме такі висновки зробив суд першої інстанції в рішенні, і вони відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Колегія суддів звертає увагу, що укладений між сторонами кредитний договір від 07 листопада 2013 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 1884,60 грн. в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач вправі був вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, у даному випадку непогашеного тіла кредиту.
Висновки суду про стягнення на користь позивача суми тіла кредиту в розмірі 1884,60 грн ніким не оскаржуються.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Підсумовуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення суми заборгованості за відсотками по кредиту у зв`язку із відсутністю доказів істотних умов кредитування, погоджених із позичальником, є правильним.
Доводи апеляційної скарги позивача на незаконність судового рішення у зв`язку із тим, що судом не враховано факт узгодження між учасниками кредитного договору кредитної ставки, суперечать обставинам справи і змісту оскарженого рішення, з якого вбачається, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.
Надані позивачем до апеляційної скарги довідка про видачу відповідачу кредитних карток для користування кредитом (а.с.14) і виписка руху коштів по рахунку ОСОБА_4 за період з 07.11.2013 року по 31.03.2020 року, ув`язана позивачем із кредитною картою, ніяк не підтверджують факт користування відповідачем кредитними послугами АТ КБ «ПриватБанк» саме за договором від 08.05.2013 року, оскільки не підтверджує умов договору. Крім того, картка, на яку посилається позивач, видана була відповідачу на період до кінця квітня 2017 року, а з довідки Банку про зміну кредитного ліміту вбачається, що Банк в односторонньому порядку змінює умови кредитування в період по січень 2020 року, і нараховує відсотки за користування кредитом по 07.07.2020 року (а.с.13-14).
Відповідно до статей 12,13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, обґрунтування наявності певних обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, у відповідності до норм процесуального права врахував, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому позивачу належало виходячи із підстав позову доводити існування укладеного кредитного договору від 07.11.2013 року б/н та наявність заборгованості за цим договором, проте такі вимоги закону не виконані. Разом з тим відповідач рішення суду не оскаржує, тому висновки суду в частині стягнення тіла кредиту колегією судді не перевіряються.
У відповідності до положень ч.ч.2,3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Зі справи вбачається, що позивач просив розглянути справу в суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.61, 63).
Будь-яких інших доказів і поважних причин їх ненадання суду першої інстанції, апеляційному суду - позивачем на надано і не вказано.
Висновки суду про стягнення на користь позивача суми тіла кредиту ніким не оскаржуються.
Доказів про ознайомлення ОСОБА_3 з Умовами та правилами надання банківських послуг, які додані до позовної заяви, суду не надано, і лише тільки наявність загальних Умов та правил в матеріалах справи не має правового значення для правильного вирішення спору за встановлених судом обставин, в тому числі не підтверджує отримання позичальником кредиту на вказаних в позовній заяві умовах. Також не спростовують висновків суду довідка про видачу кредитної картки позичальнику і виписка про рух коштів по рахунку, оскільки не доведено, на яких саме умовах укладався кредитний договір.
Судом також надана правова оцінка вимогам Банку про стягнення пені з відповідача, і в цій частині позивних вимог відмовлено також. Суд при цьому вірно застосував норми матеріального права.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком правильного і обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в повному обсязі не доведені, і задоволенню підлягають тільки частково щодо стягнення тіла кредиту, як і вирішено судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із оцінкою судом доказів, наданих позивачем, які не є достатніми, і вимог щодо їх переоцінки. Жодних інших доказів, які б спростували висновок суду, позивачем апеляційному суду не надано. Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, в тому числі розрахунок заборгованості і обставини, що стосуються користування відповідачем послугами банку, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. Твердження апелянта про те, що суд самостійно повинен визначити розмір заборгованості по процентам у випадку незгоди із наданим банком розрахунком, не мають значення, оскільки в даному спорі суд відмовив у стягненні заборгованості по відсоткам з причин недоведеності умов кредитування, а не у зв`язку із неправильністю алгоритму виконаних позивачем розрахунків.
Висновки суду першої інстанції про відмову у стягненні пені в апеляційній скарзі позивач не оспорює по суті, однак просить скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення повністю вимог, тому колегія суддів аналізує рішення суду першої інстанції і в частині відмови стягненні пені. Рішення суду мотивовано діючими нормами закону, зокрема, Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», і позивачем не наведено законних підстав для скасування або зміни рішення в цій частині.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.374, 367, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 03 грудня 2020 року.

Судді Є.Є.Мальцева

В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна