ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1911/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №700/189/20 Категорія: 304090000 Бесараб Н. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Храпка В.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2020 року (повний текст від 09 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 квітня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до вказаного договору позивачка передала відповідачу грошову позику у розмірі 6 000, 00 дол. США, про що відповідач власноручно написав розписку, якою підтвердив факт отримання грошових коштів та зобов`язався повернути їх в повному обсязі до 31 грудня 2019 року.

Проте у встановлений договором строк позику ОСОБА_2 не повернуто.

Позивачка вказала, що на час подання позову у ОСОБА_1 перед нею існує заборгованість за договором позики у розмірі 6 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату подання позову становить 149 344, 80 грн., яка стала підставою для звернення до суду.

Крім того, стягненню з відповідача підлягає сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що за розрахунком позивачки становить 2 240, 16 грн., а також три проценти річних від простроченої суми, що за розрахунком позивачки становить 2 937,91 грн. та судовий збір.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики у розмірі 6 000,00 дол. США, що еквівалентно до національної валюти 149 344,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2240,16 грн. інфляційних збитків та 2937, 91 грн. в рахунок 3 % річних та 2334,26 грн. судового збору.

Суд вказав, що відповідач власноручно написав та підписав особисто боргову розписку, що визнає сам відповідач. Будь-яких доказів про вчинення кримінального правопорушення відносно нього щодо написання вказаної розписки під тиском чи недійсності вчиненого ним правочину через невідповідність його волевиявленню ОСОБА_1 не надав. Отже, він фактично визнав наявність боргового зобов`язання перед позивачкою за договором позики, його невиконання, а тому прийшов до висновку про обгрунтованість та доведеність позовних вимог.

Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Доводи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково вважав доведеним факт передачі коштів за розпискою. Жодних коштів відповідач не отримував, факт передачі коштів не підтверджений жодним чином. Крім того, з тексту розписки не вбачається моменту передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір позики вважався укладеним.

Апелянт зазначає, що в день написання розписи позивач приїхала до відповідача за місцем проживання матері останнього, та спільно з родичами погрозами та шантажем у бік відповідача та його матері змусили під диктовку написати розписку.

ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи.

25 листопада 2020 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_2 направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що апеляційна скарга є необгрунтованою, доводи скарги є безпідставними, а рішення районного суду вважає законним та обґрунтованим.

Позивачка зазначає, що зміст власноручно написаної ОСОБА_1 05 квітня 2016 року розписки про прийняття коштів від ОСОБА_2 свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ній зобов`язання щодо їх повернення до 31 грудня 2019 року. При цьому, зобов`язання з повернення коштів ОСОБА_1 підтвердив своїм підписом.

Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому законом порядку не спростована.

ОСОБА_2 вказує, що посилання апелянта щодо вчинення відносно останнього можливих протиправних дій не знаходять свого обгрунтування та не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи встановлено, що 05 квітня 2016 року ОСОБА_1 власноручно склав розписку, зі змісту якої вбачається, що він взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти у доларах США у сумі 6 000, 00 для власних потреб та зобов`язується їх повернути до 31 грудня 2019 року. (а.с. 30)

Факт власноручного написання боргової розписки не заперечувався відповідачем ні в суді першої інстанції, ні при подачі апеляційної скарги.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати ВС від 16 січня 2019 року за результатами розгляду справи №464/3790/16.

Таким чином, власноручним написанням розписки ОСОБА_1 підтвердив факт укладання між ним та позивачкою договору позики на 6 000, 00 дол. США з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2019 року та посвідчив передання йому ОСОБА_2 визначеної грошової суми, а тому посилання скаржника на відсутність у розписці моменту передачі грошових коштів та не отримання ним грошових коштів є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги в частині недійсності правочину через невідповідність волі та волевиявлення відповідача (написання розписки під впливом насильства або погрози) колегією суддів відхиляються, оскільки відповідачем не заявлялися зустрічні позовні вимоги чи окремий позов щодо визнання договору позики недійсним. ОСОБА_1 не довів факт застосування щодо нього фізичного чи психічного тиску з боку позивача та вчинення правочину проти своєї справжньої волі.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, районний суд, встановивши невиконання відповідачем умов укладеного ним із ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного написання якої відповідач не заперечував, неповернення суми боргу у встановлений у розписці строк, вірно прийшов до висновку про наявність у відповідача боргових зобов`язань перед позивачкою та про стягнення із ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 6 000, 00 дол. США з урахуванням визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Що стосується стягнення суми позики у гривневому еквіваленті, 3 % річних у гривні та інфляційних витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Таким чином, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

Відтак, суд першої інстанції помилково зазначив у своєму рішенні про стягнення з відповідача на користь позивачки боргу одночасно з визначенням в іноземній валюті та в еквіваленті у гривні.

Така правова позиція щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті викладена у постанові Великої Палати ВС у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14, постанові Великої Палати ВС від 23 жовтня 2019 року у справі 723/304/16.

Таким чином, рішення районного суду через неправильне застосування норм матеріального права в цій частині підлягає до зміни, шляхом виключення із рішення вказівку про те, що суму основного боргу за договором позики «що еквівалентно до національної валюти 149 344 грн. 80 коп. (сто сорок дев`ять тисяч триста сорок чотири гривні 80 копійок)».

Рішення районного суду в частині стягнення з відповідача 2 937, 91 грн. в рахунок 3 % річних теж підлягає зміні з наступних підстав.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою ВС у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

Так, 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 6 000,00 доларів США*240 днів*3/100/365=118,36 доларів США.

Рішення суду в частині визначення розміру 3 % річних підлягає зміні з 2 937, 91 грн. на 118, 36 доларів США.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки інфляційних витрат за прострочення виконання у розмірі 2 240,16 грн. зобов`язання колегія суддів не погоджується, враховуючи таке.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги.

Норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Великої Палати ВС від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15.

Отже висновок суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь ОСОБА_2 інфляційних нарахувань з урахуванням їх правової природи є помилковими, оскільки договір позики між сторонами був укладений у іноземній валюті, тому індекс інфляції у такому випадку не застосовується.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду позовні вимоги задоволено на 98,59%, то з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2 301,40 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2020 року змінити.

Виключити з абзацу другого резолютивної частини рішення речення: «що еквівалентно до національної валюти 149 344 грн. 80 коп. (сто сорок дев`ять тисяч триста сорок чотири гривні 80 копійок)».

В абзаці третьому резолютивної частини рішення в частині стягнення 3 % річних змінити з «2 937, 91 грн (дві тисячі дев`ятсот тридцять сім гривень 91 копійка) в рахунок 3 відсотків річних» на «118, 36 доларів США в рахунок 3 % річних».

У частині стягнення 2 240,16 грн. інфляційних збитків рішення суду скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат відмовити.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 301,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді