Справа № 758/9630/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Поляновській О. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом Подільської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення,

В С Т А Н О В И В :

Подільська районна в м. Києві державна адміністрація звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 самоправно зайняла квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , чим перешкоджає позивачеві здійснювати передбачені законодавством повноваження щодо забезпечення контролю за використанням житлового фонду України та його схоронності. Жодні правові підстави здійснювати право користування вказаною квартирою у відповідача відсутні, ордер на її ім`я не видавався. За таких обставин Подільська районна в м. Києві державна адміністрація звернулась до суду з вимогою виселити ОСОБА_1 із зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення.

01.02.2016р. було об`єднано з первісною заявою та прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, за участю третіх осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, за участю третіх осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням та видачу ордера залишено без розгляду.

У судове засідання сторони не з`явились. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник Подільської районної в місті Києві державної адміністрації подав до суду заяву, в якій підтримав заявлені позовні вимоги адміністрації, а проти позовних вимог про визнання права користування жилим приміщенням заперечував. Розгляд справи просив провести за відсутності представника Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідач та її представник за початковим позовом в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлені належним чином.

Представник ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги свого довірителя, а проти позовних вимог Подільської районної в місті Києві державної адміністрації заперечував.

Представник КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було передано до сфери управління Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, що підтверджується розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації, далі - КМДА) від 10.12.2010 року № 1112 (т. 1 а.с. 14-18).

Згідно з розпорядженням КМДА від 31.01.2011 року № 121 районним в місті Києві державним адміністраціям доручено реалізовувати деякі повноваження КМДА, зокрема, щодо обліку житлового фонду та контролю за його використанням.

Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.02.2012 року № 60 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було закріплено за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» на праві балансоутримувача майна з метою його ефективного використання за призначенням.

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» був переданий на баланс житловий фонд, який був переданий до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплений на праві господарського відання за відповідним комунальним підприємством.

Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 року № 50 передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» житловий та нежитловий фонд, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, в тому числі того, що знаходилося на балансі КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва».

Згідно з частинами 1, 2 статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2010 року і по цей час працює робітником з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями (двірником), а саме: з 13.12.2010 року по 31.03.2015 року в КП «Введеньське Подільського району міста Києва», з 01.04.2015 року і по теперішній час в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 та довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 03.11.2016 року № 11-18/81-к.

Наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 06.08.2014 року № 179 надано дозвіл на оплату комунальних послуг під час проживання у спірні квартирі, що свідчить про те, що підприємство, у якого зазначена квартира була на балансі та на праві господарчого відання відповідно до статуту погодило та було поінформоване про заселення ОСОБА_1 .

Згідно з актом від 03.12.2015 року, виданого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва», у спірній квартирі фактично проживає ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_2 і донька ОСОБА_3 .

Довідка форми №3, що міститься в матеріалах справи, підтверджує, що у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ніхто не зареєстрований (а.с. 26).

В матеріалах справи наявний Договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території від 08.09.2014 року № 3469, укладений між ОСОБА_1 та КП «Введеньське Подільського району міста Києва» в особі виконуючого обов`язки директора, а також договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 08.09.2014 року № 3468 (т.1 а.с. 175-177).

Також, в матеріалах справи містяться квитанції про оплату спожитих комунальних послуг (т. 2 а.с. 24-26).

Таким чином, розцінювати зайняття вказаними особами спірного житла як самоправного суд не вважає за можливе.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Житлового кодексу України.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Видача ордерів на жилі приміщення згідно з частиною першою статті 58, частиною першою статті 122, частиною другою статті 141 Житлового кодексу УРСР є компетенцією виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду (п. 10 ч. 1 ст. 15 Житлового кодексу УРСР).

Відповідно до ст. 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, що кореспондується з частиною першою статті 122, частиною другою статті 141 Житлового кодексу УРСР.

Отже, із зазначених правових норм Житлового кодексу УРСР встановлено, що ордер, виданий уповноваженим органом є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер на жиле приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян і організації на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень (ст. 59 Житлового кодексу УРСР).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно з ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Крім цього, відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Отже, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 та члени її сім`ї користуються жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , без достатніх на те правових підстав, але суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову Подільської районної в місті Києві державної адміністрації з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно з ст. 124 Житлового кодексу УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 110 ЖК УРСР громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 760/6275/19 зазначено, що єдиною належною та допустимою підставою віднесення будинку до такого, що перебуває в аварійному стані, може бути рішення виконавчого органу відповідної місцевої ради, прийнятого на підставі обстеження в установленому законодавством порядку стану гуртожитку (цілісного майнового комплексу чи його відокремленої частини), з наступним затвердженням сесією цієї ради.

Позивач не надав і суд під час розгляду справи не встановив існування відповідного рішення про визнання будівлі такою, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 зазначено, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського Суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Ураховуючи викладене, суд зазначає, що виселення відповідача та членів його сім`ї без надання іншого жилого приміщення не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Аналогічна правова позиція міститься в пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейського суду з прав людини та в інших.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Тому, хоча позовні вимоги Подільської районної в м. Києві державної адміністрації є законними, на даний час не доведені необхідність таких дій та нагальність суспільної потреби у таких діях саме зараз.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Ч.4 цієї ж статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Подільська районна в м. Києві державна адміністрація у порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надала суду доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 здійснила вселення у спірне житло самоправно.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Подільської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 не є обґрунтованими та не знайшли свого доведення в ході судового розгляду, а тому не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Подільської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко