ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8154/20 Справа № 203/2861/19 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради, про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якій просила усунути перешкоди у користуванні її квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . На прохання її онука ОСОБА_1 в червні 2015 року в квартирі було зареєстровано її онука ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після реєстрації відповідачі в квартирі не проживали, житлово-комунальні послуги не сплачували. Також від родичів їй стало відомо, що на теперішній час відповідачі живуть за межами України. Посилаючись на вказані обставини, намір продати належну їй квартиру та неможливість реалізувати свої права власника через наявність реєстрації в квартирі відповідачів, позивачка просила усунути їй перешкоди у користуванні, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с. 79-80/.

Не погодившись з рішенням суду відповідачі подали апеляційну скаргу в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що воно є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи /а.с. 98-115/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві особистої приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 листопада 1996 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 2006 року /а.с. 18, 21/.

У вказаній квартирі разом з позивачем зареєстровані онук позивачки ОСОБА_1 та його син і правнук позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачі в квартирі зареєстровані починаючи з червня 2015 року /а.с. 22/.

Звертаючись з позовом заявниця зазначає, що після досягнення ОСОБА_2 одного року, тобто приблизно з травня 2016 року, відповідачі виїхали з належної їй квартири та більше в ній ніколи не проживали, винаймаючи іншу квартиру.

Факт не проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 на протязі більше одного року підтверджено також актом про не проживання від 27 червня 2019 року, показами допитаних під час розгляду справи свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Звертаючись з апеляційною скаргою відповідач зазначає, що у зазначений період не проживав у спірній квартирі у звязку з працевлаштуванням у Німеччині, що є поважною причиною та відповідно до норм ст.71 ЖК УРСР є підставою для збереження місця проживання. На підтвердження даних обставин відповідчем надано суду трудовий договір, підписаний ОСОБА_1 29 січня 2019 року, з якого вбачається, що компанія наймає відповідача починаючи з 15 квітня 2019 року, місце роботи місто Весліг Німеччина. Проте, відповідачем не було надано суду доказів про працевлаштування до квітня 2019 року.

Колегія суддів не може застосувати до даних правовідносин положення ст. 71 ЖК УРСР, оскільки ця квартира є приватною власністю позивачки, а тому до цих правовідносин застосовуються норми ст. 405 ЦК України, а не норми статті Житлового Кодексу України.

На підтвердження працевлаштування у Німеччині відповідачем надано суду копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон, в якому стоять відмітки про перетин кордону, проте вони не можуть беззаперечно доводити саме факт працевлаштування, оскільки містять лише дату та зазначення міста прибуття без зазначення мети приїзду. Крім того, в матеріалах відсутня інформація щодо оформлення робочої візи на ім`я відповідача для офіційного працевлаштування у Німеччині, у зв`язку з чим суд ставиться критично до пояснень ОСОБА_1 щодо поважності причин відсутності за місцем постійного проживання до 15 квітня 2019 року у зв`язку з виїздом за кордон за умовами роботи.

У відповідності до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Нормами статтей 319, 321 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 2 ст.405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Встановивши обставини по справі, дослідивши надані сторонами докази та виходячи з наведених норм закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки позивач не може бути обмежений у правах щодо розпорядження своїм майном. Разом з цим колегія суддів приймає до уваги те, що відповідчем не надано належних доказів на підтвердження працевлаштування у Німеччині у період до 15 квітня 2019 року.

Отже, доводи апеляційної скарги висновок суду не спростовують на законність судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у позові, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров