Справа №: 343/992/17
Провадження №: 2/0343/85/20
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Андрусіва І.М.,

секретарів судового засідання Димид О.З., Оленяк С.І., розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу № 343/992/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

за участю: представників ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину: житлового будинку з дерева загальною площею 333,7 кв.м, житловою площею 90,8 кв.м (об`ємом 1392 куб.м.) в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1841 га, на якій його було вибудовано; житловий будинок площею 14,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: пивниця, вбиральня, огорожа № 1, ворота з хвірткою, криниця, земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2492 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,1319 га, що знаходяться в АДРЕСА_2 . Просить також визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину: житлового будинку з дерева загальною площею 333,7 кв.м., житловою площею 90,8 кв.м. (об`ємом 1392 куб.м.) в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1841 га, на якій його було вибудовано; житловий будинок площею 14,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: пивниця, вбиральня, огорожа № 1, ворота з хвірткою, криниця, земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 2, 2492 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1, 1319 га, що знаходяться в АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідача всі судові витрати.

В обгрунтування позову покликається на те, що за час спільного проживання з відповідачем було придбано: незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 17 (сімнадцять) відсотків в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1841 га; житловий будинок площею 14,7 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: пивниця, вбиральня, огорожа № 1, ворота з хвірткою, криниця, земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2492 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,1319 га, що знаходяться в АДРЕСА_2 .

Кошти на придбання вищезазначеного майна заробляли разом, а тому майно є спільною сумісною власністю.

В подальшому, протягом 1998 - 2006 років на земельній ділянці площею 0,1841 га в АДРЕСА_1 було збудовано дерев"яний житловий будинок загальною площею 333,7 кв.м, житловою площею 90,8 кв.м (об`ємом 1392 куб.м). Вартість будинку станом на дату подання позову становить 1 474 370 грн. Оскільки вказаний будинок будували разом за спільні кошти, вважає, що їй належить 1/2 частка будинку.

На час подання позову вартість земельних ділянок складає 2 050 835, 97 грн., зокрема: земельні ділянки площею 0,1841 га - 241 220,89 грн., 1,1319 га- 1 483 095, 75 грн., 2,2492 га-326519,33 грн.

Вартість всього майна, яке є спільною сумісною власністю на час звернення до суду, становить 3 525 205, 97 грн.

19.07.2017 ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якій просить визнати за ним право власності на наступне майно: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 79,6 кв.м. За ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності на наступне майно: дерев`яний житловий будинок площею 333,7 кв.м. в АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи позов зазначив, що ОСОБА_1 не вказала всього обсягу спільно нажитого майна, зокрема, в шлюбі вони за договором дольової участі придбали трикімнатну квартиру у АДРЕСА_4 площею 79,6 кв.м, яка оформлена на колишню дружину.

На час розірвання шлюбу із відповідачкою вони досягли усної домовленості, що придбане у шлюбі майно розділять добровільно, а саме: будинок в АДРЕСА_1 залишається за дружиною, а квартира по АДРЕСА_4 залишається за нею. Однак, в поданій позивачкою позовній заяві про квартиру в м. Івано-Франківську зовсім нічого не вказано, хоч її вони придбали в шлюбі.

Також зазначив, що не все майно, яке вказане у позовній заяві позивачкою ОСОБА_1 нами придбано у шлюбі та підлягає поділу.

Зокрема, житловий будинок площею 14,7 кв.м з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 , земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2492 га та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 1,1319 га за вказаною вище адресою подарована йому братом ОСОБА_6 згідно договору дарування від 02.08.2005, а тому не підлягають поділу як спільно набуте майно у шлюбі, так як є його особистою приватною властністю.

Окрім цього, незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 17 відсотків в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1841 га йому також подаровано братом ОСОБА_6 згідно з договором дарування від 08.01.1998.

Ухвалою Долинського районного суду від 10.08.2017 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про реальний розподіл спільного майна.

06.04.2018 позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подав до суду заяву про зміну предмету позову. Просив поділити спільне майно подружжя та визнати право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 79,6 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на дерев`яний житловий будинок площею 333,7 кв.м в АДРЕСА_1 .

02.05.2018 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Дану заяву обґрунтував тим, що перебуваючи у шлюбі із позивачкою, за договором дольової участі вони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , площею 79,6 кв.м. Дана квартира була оформлена на ОСОБА_1 .

В процесі розгляду справи йому стало відомо, що така квартира відчужена ОСОБА_1 за договором дарування, і перебуває у власності ОСОБА_7 ОСОБА_8 . Згоди на таке відчуження він не надавав, а тому вважає, що такий договір дарування має бути визнаний судом недійсним.

Також позивач у заяві про збільшення позовних вимог відповідачами, окрім ОСОБА_1 , вказав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений 12.09.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також скасувати запис №16402110 від 12.09.2016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_8 , скасувати запис №16402110 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_7 ; поділити спільне майно подружжя та визнати право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 79,6 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на дерев`яний житловий будинок площею 333,7 кв.м. в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Долинського районного суду від 04 травня 2018 року заяву ОСОБА_2 про збільшення вимог позовної заяви залишено без розгляду, яку залишено без змін відповідно до Ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.07.2018.

02.05.2018 ОСОБА_2 подав також до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 до вирішення спору по суті.

Ухвалою Долинського районного суду від 04 травня 2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову повернуто заявнику, яка скасована Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області 11 липня 2018 року.

Відповідно до ухвали Долинського районного суду від 25.07.2018 заяву ОСОБА_2 про забезпеченнгя позову задоволено частково та накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 в межах заявленого позову, на суму не більше 165 665 (ста шістдесяти п"яти тисяч шістсот шістдесяти п"яти гривень) 25 копійок, заборонивши здійснювати дії на предмет будь-якого відчуження чи внесення в заставу (іпотеку) 1/2 частини вказаної квартири.

Згідно з ухвалою Долинського районного суду від 28.10.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про призначення будівельно-технічної експертизи об"єкта незавершеного будівництва з метою встановлення чи є воно самочинним.

16.11.2020 Долинським районним судом Івано-Франківської області постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Андрусіва І.М.

Вінтонів О.О. та її представники в судовому засіданні позов підтримали, просили їх задовольнити. Представник ОСОБА_4 в судове засідання, призначене на 25.11.2020 не з"явився, подавши заяву, в якій просить позов ОСОБА_1 задовольнити, при цьому, відмовивши у зустрічному позові ОСОБА_2 , оскільки справа щодо квартири по АДРЕСА_4 перебуває на розгляді у Верховному Суді. При цьому долучив ухвалу Верховного Суду від 22.10.2020 (справа №343/1294/18, провадження №61-14494ск20).

ОСОБА_2 в судовому засіданні та його представник ОСОБА_5 уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у відповідних письмових заявах. Вважають, що в задоволенні первісного позову слід відмовити. ОСОБА_5 подав заяви про проверення розгляду справи без його участі та ОСОБА_2 .

Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

27 квітня 1991 року сторони зареєстрували шлюб, який 24 червня 2014 року розірвали (а.с. 8).

В період перебування у шлюбі в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самочинно зведений житловий будинок загальною площею 333,7 кв.м на земельній ділянці площею 0,1241 (а.с. 5-7). Вказаний будинок та земельну ділянку, на якій він збудований, позивачка вважає спільною сумісною власністю та просить визнати за нею та відповідачем по 1/2 частині права власності на них.

Окрім цього, як стверджує позивачка, за спільні сімейні кошти придбані дерев"яний будинокплощею 14,7 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: пивницю, вбиральню, огорожу № 1, ворота з хвірткою №2, криницю №3, земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2492 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,1319 га, що знаходяться в АДРЕСА_2 .

В свою чергу, ОСОБА_2 в зустрічній позовній заяві та уточнених позовних вимогах вказує про те, що, проживаючи сім"єю, вони вступили в дольову участь у будівництві кватрири в АДРЕСА_5 та оформили її також, перебуваючи у шлюбі. Вважає, що дану квартиру в результаті поділу майна слід визнати за ним, а житловий будинок загальною площею 333,7 кв.м - за ОСОБА_1 .

Таким чином, після припинення шлюбних відносин сторони не можуть дійти згоди про розподіл спільно нажитого майна.

Згідно з ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК).

Статтями 60, 69, 70, 71 СК України та статтями 368, 370, 392 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними.

Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як було зазначено вище, згідно зі ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.190 ЦК України майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно з частиною третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

В п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Сторони не виявили бажання та не вчинили жодних дій щодо попереднього внесення відповідних грошових сум на депозитний рахунок, як і не встановлено, що між ними досягнуто згоди щодо грошової компенсації комусь з них.

Так, вирішуючи питання в частині позовних вимог за первісним позовом, а також щодо зустрічного позову у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на будинок в АДРЕСА_1 , загальною площею 333,7 кв.м, суд виходив з такого:

Як зазначалось вище, будинок (незавершене будівництво ) в АДРЕСА_1 , загальною площею 333,7 кв.м, який розміщений на земельній ділянці площею 0,1241 кв.м, побудований самочинно, дозвільної документації в БТІ не подано, реєстрація права власності на дане домоволодіння в ОКП "Івано-Франківське ОБТІ " не проводилась (а.с.7). Про те, що вказаний будинок самовільно збудований свідчить і повідомлення №179 ОКП "Івано-Франківське ОБТІ", скероване Інспекції ДАБК в Івано-Франківській області та Виконавчому комітету Долинської міської ради, яке міститься в інвентеризаційній справі №238, витребуваної відповідно до ухвали суду.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146.

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Самочинність будівництва виключає задоволення позовних вимог з цього приводу як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 щодо об`єкта- житлового будинку в АДРЕСА_1 , загальною площею 333,7 кв.м.

Відповідно до копії договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Долинської РНК Дуткевич О.Я. 08.01.1998, ОСОБА_2 отримав у дар від ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,1241 га в АДРЕСА_1 , яка перебувала у власності останнього на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданої виконкомом Яворівської сільської ради 29.12.1997 (а.с. 22 т. 1).

Отже, відповідно до положень статті 57 СК України земельна ділянка площею 0,1241 га в АДРЕСА_1 є об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_2 та, відповідно, не підлягає поділу як майно подружжя.

З аналогічних підстав не підлягає поділу як майно подружжя і житловий дерев"яний будинок площею 14,7 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: пивницю, вбиральню, огорожу № 1, ворота з хвірткою №2, криницю №3, земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2492 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,1319 га, що знаходяться в АДРЕСА_2 . Так в матеріалах справи наявна копія договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Долинського РДНК Дуткевич О.Я. 02.08.2005 та зареєстровано в реєстрі за № 642, відповідно до якої ОСОБА_2 прийняв у дар від ОСОБА_9 , від інемі якої по довіреності діяв ОСОБА_6 , наведений вище житловий будинок площею 14,7 кв.м з господарськими будівлями і спорудами та земельні ділянки (а.с. 21 т.1).

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Вказані договори ніхто не оспорював, про їх існування позивачці було відомо, в судовому порядку вони визнані недійсними не були.

Аналізуючи наведене, суд дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення первісного позову.

Щодо позовної вимоги за зустрічним позовом про визнання за ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 загальною площею 79,6 кв.м, суд вважає, що така підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке:

З матеріалів справи суд встановив, що 12 січня 2006 року між підприємцем ОСОБА_10 та ОСОБА_1 укладено договір на дольову участь у будівництві житлового будинку з групи житлових будинків з вбудованими приміщеннями адміністративно-громадського призначення по АДРЕСА_4 (а.с.40 т. 1).

На підставі Акта приймання-передачі приміщення згідно договору від 19 січня 2009 року (а.с.39 т.1) ОСОБА_1 було передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 79,6 кв.м.

Після реєстрації права власності на нерухоме майно, 12 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а обдаровувані прийняли у власність належну дарувальнику трикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1365 (а.с.142 т.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020 вказаний договір дарування квартири визнано недійсним, скасовано запис №16402110 від 12.09.2016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_8 . Також скасовано запис №16402078 від 12.09.2016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири за тією ж адресою за ОСОБА_7 (а.с.89-93 т.2).

Підставою визнання правочину недійсним слугувало те, що договір дарування квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, посвідчено без згоди ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 03.09.2020 рішення Івано-Франківського міського суду від 04.03.2020 залишено без змін (а.с.83-88 т. 2).

Таким чином, суд вважає встановлені вище факти преюдиційними, а, отже, такими, які не підлягають доказуванню.

З урахуванням викладеного, враховуючи ст. 70 СК України, оскільки квартира АДРЕСА_3 є об"єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна подружжя є рівними, за ОСОБА_2 слід визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Суд не бере до уваги доводи представника ОСОБА_4 про те, що підставою відмови у зустрічному позові слід вважати розгляд справи щодо визнання недійсним договору дарування відносно вказаної квартири у Верховному Суді, оскільки долучена ним копія ухвали від 22.10.2020 вказує не на відкриття касаційного провадження у даній справі, а залишення касаційної скарги без руху та надано строк для виконання вимог ухвали.

Частинами 9, 10 статті 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

13.09.2017 ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , заборонивши здійснювати дії на предмет будь-якого відчуження (а.с. 54 т.1).

25.07.2018 відповідно до ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , заборонивши здійснювати дії на предмет будь-якого відчуження (а.с. 242 т. 1).

У зв"язку з відмовою у задоволенні первісного та частковому задоволенні зустрічного позовів, заходи, вжиті судом щодо забезпечення позову, слід скасувати.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат, така не підлягає задоволенню відповідно до п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Оскільки відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовами не просить стягнути з ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, суд, виходячи з принципу диспозитивності, вважає, що вказані витрати слід покласти на ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, ст.ст. 368, 370, 376, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60-71 СК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81,158, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя-відмовити.

Застрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом- відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2017 року та 25 липня 2018 року у справі №343/992/17, знявши арешти з 1/2 частини квартир АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка за первісним та відповідачка за зустрічним позовами: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовами: ОСОБА_2 , зареєстрований в с. Яворів Долинського району Івано-Франківської області, РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя Долинського районного суду І.М.Андрусів

Повне судове рішення складено:1 грудня 2020