Провадження № 2/643/1681/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2020 року Московський районний суд у м. Харкові у складі: головуючого - судді Майстренко О.М. , при секретарі Постульга О.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності ,суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якій просить визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті дружини - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 за правом набувальної давнини, а усього визнати за ним право власності на всю квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає ,що 20 серпня 1993 року позивач за справою, одружився з ОСОБА_5 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07.12.1990 року ХДНК № 3 під № 2-3924, дружині належало 2/3 частини паю в сумі 5251 руб., який знаходився у житлово- будівельному кооперативі «Правда» м. Харкова, який належав її чоловіку ОСОБА_6 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07.12.1990 р. ХДНК № 3 під № 2-3922, матері ОСОБА_6 - відповідачці ОСОБА_2 належить 1/3 частини паю в сумі 5251 руб., який знаходиться у житлово- будівельному кооперативі «Правда» м. Харкова- як обов`язкова частка у спадщині після смерті сина.

Згідно обмінного ордеру № 1630 від 29.04.1977 року., у користуванні ОСОБА_6 знаходилася квартира АДРЕСА_1 - у будинку житлово- будівельного кооперативу « Правда». Він був членом кооперативу, та повністю вніс пайові внески.

Відповідно до виписки із протоколу загальних зборів членів ЖБК «Правда» № 2 від 05.07.1990 р. ОСОБА_7 у зв`язку зі смертю члена ЖБК « Правда». її чоловіка ОСОБА_6 ,, за її заявою була прийнята у члени ЖБК « Правда».

В силу ст. 15 Закону України «Про власність » від 07.02.1991 року., член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, або товариства, який повністю зніс пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

Відразу ж після оформлення спадщини дружина сплатила грошову компенсацію за частину квартири матері ОСОБА_6 , відповідачці ОСОБА_2 , та вона з того часу більше ніколи квартирою не цікавилася.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача - ОСОБА_4 . Спадщину після її смерті позивач прийняв, оскільки подав заяву про прийняття спадщини до ХДНК № 3 . Однак, як позивачу стало відомо у нотаріальній конторі, окрім нього з заявою про прийняття спадщини звернулася також мати його дружини - відповідачка - ОСОБА_3 .

При цьому, з часу смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадщину не оформила, ніколи квартирою не цікавилася, не сплачувала комунальні послуги. Квартира є двокімнатною, загальною площею 44,58 кв.м., житловою площею 27,49 кв.м.

Позивач з березня 1993 року проживає та зареєстрований у квартирі, після смерті дружини разом з ним більш ніхто у квартирі не проживає, він користуюся усією квартирою. За власні кошти сплачує комунальні послуги за всю квартиру , власними силами позивач проводе необхідний ремонт у квартирі та несе витрати по її утриманню.

Відповідачки ніколи не проживали та не були зареєстровані у квартирі, не несли витрат по утриманню квартири та ніяк нею не цікавилися.

Згідно з ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває на нього право власності.

З дня смерті дружини минуло вже 17 років, а з дня смерті її першого чоловіка -30 років, тому позивач вважає, що згідно з законодавством набув право власності на 2/3 частини квартири, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовною заявою про визнання за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті дружини - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 за правом набувальної давнини.

Позивач в судове засідання не з`явився , свій позов підтримав, просив його задовольнити, справу розглядати за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідачі в судове засідання не з`явились , про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповіднодо цьогоКодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, щопункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Суд, дослідив матеріали справи, вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 серпня 1993 року позивач ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_5 , відповідно копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого повторно 17.04.2007 року , Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції ,актовий запис №1325.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07.12.1990 року ХДНК № 3 під № 2-3924, дружині позивача ОСОБА_8 , належало 2/3 частини паю в сумі 5251 руб., який знаходився у житлово- будівельному кооперативі «Правда» м. Харкова, який належав її чоловіку ОСОБА_6 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07.12.1990 року ХДНК № 3 під № 2-3922, матері ОСОБА_6 - відповідачці ОСОБА_2 належить 1/3 частини паю в сумі 5251 руб., який знаходиться у житлово- будівельному кооперативі «Правда» м. Харкова- як обов`язкова частка у спадщині після смерті сина.

Згідно обмінного ордеру № 1630 від 29.04.1977 р., у користуванні ОСОБА_6 знаходилася квартира АДРЕСА_1 - у будинку житлово- будівельного кооперативу « Правда». Він був членом кооперативу, та повністю вніс пайові внески.

Відповідно до виписки із протоколу загальних зборів членів ЖБК «Правда» № 2 від 05.07.1990 р. ОСОБА_7 у зв`язку зі смертю члена ЖБК « Правда». її чоловіка ОСОБА_6 ,, за її заявою була прийнята у члени ЖБК « Правда».

В силу ст. 15 Закону України «Про власність » від 07.02.1991 р., член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, або товариства, який повністю зніс пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

Відразу ж після оформлення спадщини дружина сплатила грошову компенсацію за частину квартири матері ОСОБА_6 , відповідачці ОСОБА_2 , та вона з того часу більше ніколи квартирою не цікавилася.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача - ОСОБА_4 , відповідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2 виданого 09.12.2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану № 4 Харківського обласного управління юстиції ,актовий запис № 2492.

Спадщину після смерті дружини позивач прийняв, оскільки подав заяву про прийняття спадщини до ХДНК № 3.

Відповідно довідки ЖБК «Правда » №38 від 29.01.2004 року ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 , разом з ним проживала його дружина- ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .Поховання дружини ОСОБА_1 здійснював за власний рахунок , ЖБК «Правда » участі в похованні не приймало.

Відповідно довідки ЖБК «Правда » №238 від 19.09.2016 року в квартирі АДРЕСА_1 з 22.12.1980 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала та була зареєстрована ОСОБА_4 , разом з нею на момент смерті був зареєстрований чоловік- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно копії спадкової справи №748/2003 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про прийняття спадщини звернулася ІНФОРМАЦІЯ_4 її мати - відповідачка - ОСОБА_3 .

З часу смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадщину не оформила, ніколи квартирою не цікавилася, не сплачувала комунальні послуги. Квартира є двокімнатною, загальною площею 44,58 кв.м., житловою площею 27,49 кв.м.

Позивач з березня 1993 року проживає та зареєстрований у квартирі, після смерті дружини разом з ним більш ніхто у квартирі не проживав, він користуюся усією квартирою. За власні кошти сплачує комунальні послуги за всю квартиру ,що підтверджується копіями квитанцій в матеріалах справи , власними силами позивач проводе необхідний ремонт у квартирі та несе витрати по її утриманню. Відповідачки ніколи не проживали та не були зареєстровані у квартирі, не несли витрат по утриманню квартири та ніяк нею не цікавилися.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством. Основу цивільного законодавства України становить Конституція України від 28.06.96 № 254к/96-ВР (зі змінами та доповненнями), а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України від 16.01.2003 р. № 435-ІУ (зі змінами та доповненнями, за текстом - ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення прав власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставив, зазначених у частині 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно частини 4 зазначеної статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

При вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2004 року;- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності володіння;- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно , яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5: можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивач довів те , що він з березня 1993 року проживає та зареєстрований в спірній квартирі , з 2003 року добросовісно володіє частиною квартири , відкрито, безперервно, здійснює сплату за коменіальні послуги та обслуговування всієї квартири , доглядає за нею, здійснюючи необхідні ремонтні роботи, добросовісно користується нерухомим майном, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, і визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідачі не надали суду заперечень з приводу заявлених позовних вимог, тому суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі та визнає за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті дружини - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 за правом набувальної давності.

Керуючись ст. ст. 81, 259, 264-265, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП : НОМЕР_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті дружини - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 за правом набувальної давнини, а усього визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП : НОМЕР_3 право власності на всю квартиру АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Московський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Суддя Майстренко О.М.