КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря: Немудрої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою в особі представника -адвоката Ципіна Дениса Леонідовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення компенсації моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні2020 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Президента України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення компенсації моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що фрази у контексті відповіді Президента України журналісту про мера Черкас були сприйняті позивачем та суспільством, про те, що перший назвав мера Черкас особою, відносно якої відкрито велику кількість кримінальних проваджень. Вказані висловлювання Президента України викликали значний суспільний резонанс та мали наслідком численні публікації в ЗМІ.

Просив визнати, недостовірною інформацію, поширену Президентом України ОСОБА_2 на прес-конференції ІНФОРМАЦІЯ_3: «я навіть просто не можу говорити про мера Черкас ... я не знаю навіть як говорити, коли міський голова має 19 кримінальних проваджень...», Зобов`язати відповідача на черговій прес-конференції спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом спростування поширеної недостовірної інформації. Стягнути з відповідача компенсацію за моральну шкоду за приниження честі, гідності та ділової репутації у розмірі однієї гривні.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Президента України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення компенсації моральної шкоди відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , в особі представника -адвоката Ципіна Дениса Леонідовича, подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач - апелянт посилаються на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, наявних в матеріалах справи, а саме те, що позивачем було надано суду докази того, що ніяких кримінальних проваджень у нього не має, а ті що були - закриті.

Крім того, апелянт вважає, що у своєму виступі, відповідач перейшов за допустимі межі критики, чим відбулося приниження честі та гідності особи, яка тим самим впливає і на ділову репутацію.

Окрім того, зазначає, що такі висловлювання гаранта Конституції України про позивача, що він «бандит» робить його в очах суспільства людиною, що здатна вчиняти чи вчиняє злочини. А з урахуванням того, що він є мером міста - такі образливі висловлювання авторитетної особи впливають і на його ділову репутацію, оскільки через такі принизливі висловлювання Предизента України підбурили негативну критику до позивача, яка, зокрема, висвітлена в засобах масової інформації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина перша статті 34 Конституції Україникожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

За змістом частини першої статті 277 ЦК Українифізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Судом першої інстанції було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Києві, у парковій частині Маріїнського палацу, проводилася прес-конференція Президента України ОСОБА_2 .

На запитання одного із журналістів ПрезидентУкраїнивідповів: «я навіть просто не можу говорити про мера Черкас ... я не знаю навіть як говорити, коли міський голова має 19 кримінальних проваджень...».

Після цього, в засобах масової інформації почали публікувати статті, зокрема, з наступними заголовками:

1) «Мера Черкас ОСОБА_2 назвав бандитом, на якого заведено 19 проваджень»

2) « ОСОБА_2 назвав мера Черкас ОСОБА_1 «бандитом з 19 кримінальними справами» ІНФОРМАЦІЯ_1;

3) «Вказівка до дії? ОСОБА_2 озвучив неймовірну кількість кримінальних проваджень щодо мера Черкас »

Позивач, обґрунтовуючи свії позовні вимоги,звернувся до Міністерства внутрішніх справ України за повною довідкою встановленого зразка, в якій зазначено, що ОСОБА_1 станом на 27 травня 2020 року на території України до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває.

Також встановлено, що 26 травня 2020 року позивач звернувся із запитом про отримання публічної інформації до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив надати інформацію чи є кримінальні провадження внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань щодо позивача, та надати інформацію чи перебуває позивач у статусі підозрюваного, обвинуваченого чи засудженого по будь-яким кримінальним провадженням.

Встановлено, що 26 травня 2020 року стороною позивача, аналогічний запит було подано до Офісу Генерального прокурора.

01 червня 2020 року у відповідь на запит, Міністерство внутрішніх справ України № 58331/16 повідомило про те, що за інформацією персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України станом на 01 червня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 09 червня 2020 року Офісом Генерального прокурора надано відповідь № 27/3-2709вих-20, в якій, зокрема, зазначено, що результатами опрацювання масиву даних інформаційної системи «Єдиний реєстр досудових розслідувань» станом на 02 червня 2020 року відкрито кримінальне провадження № 0000201 від 23 серпня 2018 року, у якому містяться дані про повідомлення позивачу підозри у кримінальному провадженні.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 до Президента України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що вислови відповідача не містять завідомо неправдивої інформації і надмірності оціночних суджень, а також підстави кваліфікувати його слова, як подану у брутальній, принизливій чи непристойній формі, оскільки висловлювання Президента України на прес-конференції є оціночними судженнями і не підлягають спростуванню або визнанню їх недостовірними, факт заподіяння позивачеві моральних страждань, ним не доведений.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.2 ст.10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України" від 6.10.2015 року).

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно положень статті 277 ЦК України і статті 12,13 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідним є визначення характеру такої інформації та з`ясування, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно частин 1, 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися, наданим їй законодавством, правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Слід зазначити, що норма частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію», яка встановлює підстави для звільнення від відповідальності за порушення законодавства про інформацію, має оцінюватися в загальному контексті цього Закону, зокрема стаття 5, яка визначає право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 15, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації.

При поширенні недостовірної інформації стосовно життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" від 02 червня 2016 року зазначено, що суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі "Лінгенс проти Австрії", п.46). Однак, навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє "фактологічне підґрунтя" для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення у справі "Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції", п.55). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі "Бразільє проти Франції", заява № 71343/01, п.37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення "Патурель проти Франції", заява № 54968/00, п.37, від 22 грудня 2005 року).

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Крім того, колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в суді апеляційної інстанції, бере до уваги те, що національне законодавство не містить визначення понять брутальної, принизливої чи непристойної форми висловлення суб`єктивної думки, позаяк це є морально-етичними категоріями, які визначаються судом в кожній справі окремо із врахуванням всіх обставин справи, таких як: час, місце, інтонація, характер висловленої інформації, щодо кого та ким така інформація висловлена тощо.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

У відповідності до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховної Суду, викладеної у Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах про захист гідності, честі та ділової репутації від 02 вересня 2019 року, суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого, була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та / або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

У разі, якщо позивач, є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Колегія суддів вважає, що зазначені висловлювання відповідача є його суб`єктивним оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню в порядку ст. 277 ЦК України.

Судом першої інстанції враховано роз`яснення, викладені у п. п. 4, 15, 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також аналізуючи зміст оспорюваних висловлювань з урахуванням мовностилістичних засобів, за допомогою яких оголошена інформація, яка в цілому містить припущення суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку, що інформація, на яку позивач посилається в своєму позові як на недостовірну та таку, що зачіпає його інтереси, шкодить його діловій репутації і принижує його честь та гідність, а тому негативно характеризує його особисті та ділові якості, містить фактичні данні. Оспорювана інформація є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності, у зв`язку із чим на підставі ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями.

Крім того зі змісту ст.ст.3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Крім того, при вирішенні питання щодо захисту честі та гідності, недоторканності ділової репутації, варто також враховувати, що межа допустимої критики, оцінки та уваги до вчинків і слів публічної особи, є значно ширшою, в порівнянні з пересічною особою.

Оскільки, позивач є публічною особою, який обіймає посаду мера міста Черкас, у зв`язку з чим підлягає ретельному громадському контролю і потенційно міг зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконуває свої функції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Отже, на підставі досліджених і оцінених доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що інформація, висловлена відповідачем, мала інформативний характер.

Як вбачається, зазначені висловлювання не містить негативної інформації щодо позивача і не можуть визнаватися неправдивими за своїм змістом, тому що не містить ніяких конкретних фактів про події та явища яких не було або були.

Окрім того, колегія суддів, вважає обґрунтованими, висновки суду першої інстанції, щодо відмови про стягнення моральної шкоди у сумі однієї гривні, як такі, що є безпідставними й необґрунтованими.

Вирішуючи спір, колегія суддів враховує, що суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство, також, має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку, самостійно, на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або в мережі інтернет, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Колегія суддів вважає, що з відповіді Президента України цитата не містила жодної вказівки на процесуальний статус фізичної особи, який може бути в учасника кримінального провадження, а тому нічим не підтверджена.

Оцінюючі зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі "Лінгенс проти Австрії").

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Тому, доводи апеляційної скарги, апелянта не наводять жодних аргументів та не дають жодного доказу на підтвердження того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та безпідставним.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 поданою в особі представника -адвоката Ципіна Дениса Леонідовича - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

Р.В. Березовенко