Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ігнатенка В.М.
25 листопада 2020 року
справа № 441/1691/16-ц
провадження № 61-6452св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого Жданової В. С. (суддя-доповідач), суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С.О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року.
У цій справі судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка була рідною сестрою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
15 травня 2002 року ОСОБА_2 склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла ОСОБА_1 . Вказаний заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області Яснюк Г. В. та зареєстровано в реєстрі за номером 31. Підгайчиківська сільська рада Золочівського району Львівської області станом на дату складення заповіту не приймала рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків вчинення нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету Яснюк Г. В.
Колегія суддів Верховного Суду залишила без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 і відхилила його доводи про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17, який застосований судом в оскаржуваному рішенні, адже заповідач не знала і не могла знати про наявність чи відсутність повноважень секретаря виконавчого комітету сільської ради на посвідчення заповіту, а заповіт за формою і змістом відповідає чинному на час його складення законодавству щодо форми та змісту. При цьому колегія суддів виходила з того, що:
- згідно із статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської, селищної, міської ради вирішує питання, пов`язані з діяльністю ради та її органів, за дорученням голови;
- відповідно до пункту 2 розділу 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій;
- згідно з частиною першою статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди;
- у секретаря Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області Яснюк Г.В. були відсутні повноваження на посвідчення оспореного заповіту, оскільки такі повноваження на неї не покладалися. .
Не можу погодитися із цими висновками колегії суддів з таких мотивів.
Згідно із статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штраф.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ (зокрема, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 р. у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), положення ст. 1 Першого протоколу містить такі правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.
У практиці ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 р., «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) також виокремлені три критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті Першого протоколу, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ також визначає наслідки порушення статті 1 Першого протоколу, а саме: якщо хоча б одного критерію не буде додержано, то вважається, що ця стаття є порушеною.
Вирішуючи дану справу, колегія суду надала правову оцінку лише одному із зазначених критеріїв - законності, проте не дослідила питання чи переслідує втручання у право на майно (яким є визнання розпорядження особи, залишене на випадок своєї смерті щодо свого майна) «суспільний», «публічний» інтерес і чи є такий захід (визнання заповіту недійсним) пропорційним визначеним цілям.
Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставинам слід зробити висновок, що визнання заповіту недійсним не переслідувало «суспільний», «публічний» інтерес і не було пропорційним визначеним цілям.
Так, за обставинами справи власник майна - ОСОБА_2 скористалася своїм правом щодо складення заповіту, за яким усе своє майно заповіла ОСОБА_1 . Вказаний заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області Яснюк Г. В. та зареєстровано в реєстрі за номером 31. Тобто ОСОБА_2 вчинила належним чином дії, спрямовані на залишення розпорядження щодо долі свого майна на випадок своєї смерті.
Визнання недійсним заповіту ОСОБА_2 , який відповідав її внутрішній волі, з підстав відсутності у секретаря виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області Яснюк Г. В., яка посвідчувала заповіт, відповідних повноважень з огляду на те, що Підгайчиківська сільська рада Золочівського району Львівської області не приймала рішення про покладення на нього виконання таких функцій, за обставинами цієї справи є надмірним втручанням держави у право особи на майно та проявом надмірного формалізму з боку держави, яка покладає негативні наслідки дій посадових осіб суб`єкта публічного права на власника майна (його правонаступників), незважаючи на те, що добровільність волевиявлення та його відповідності волі заповідача у такому випадку були зафіксовані, тобто та мета, для якої державою запроваджена публічна процедура посвідчення заповіту, у цій справі була досягнута.
Дані про заповіт внесені до Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори). Так, відповідно до Інформаційної довідки із зазначеного реєстру запис про даний заповіт зроблений у Спадковому реєстрі 04 травня 2006 року за № 39612834 як про архівний, складений до введення Спадкового реєстру. Щодо цього заповіту зазначено реєстраційний № 31 і дата посвідчення - 15 травня 2002 року, особа, яка посвідчила - Саджениця-Яснюк Г.В. - секретар виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області.
На самому заповіті стоїть підпис зазначеного секретаря виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області та печатка відповідної сільської ради.
З огляду на зазначене, спадкодавець мав всі підстави покладатися на зазначене посвідчення як легітимне оформлення органом місцевого самоврядування її розпорядження своїм майном на випадок смерті. Застосування негативних правових наслідків порушення, допущеного з боку зазначеного органу, який, не оформивши належним чином повноваження своєї посадової особи, фактично визнавав за нею такі повноваження, є несправедливим і створює надмірний тягар для спадкоємця за заповітом.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Проте у цій справі судовими рішеннями визнано таким, що не має юридичного значення, розпорядження власника майна на випадок своєї смерті, поведінка якого не обумовлювала такого правового наслідку, була правомірною, добросовісною і розумною.
Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З обставин справи вбачається, що позивач посилається як на порушення своїх прав на спадкування на те, що заповідач склав заповіт, який був посвідчений неуповноваженою особою органу місцевого самоврядування. Разом з тим, виходячи із волевиявлення заповідача, останній мав намір передати право власності на своє майно не позивачу, а відповідачу - скаржнику. При цьому заповідач, маючи такий намір, діяв добросовісно і правомірно, а позивач, з формальних підстав, всупереч волі спадкодавця та з порушенням частин другої і третьої статті 13 ЦК України, у судовому порядку реалізує намір отримати право на спадщину, якою заповідач розпорядився на користь іншої особи.
Вважаю, що сприяння таким діям суперечить завданням цивільного судочинства, призначенню судової форми захисту та не відповідає частині шостій статті 13 і частині третій статті 16 ЦК України.
Відхиляючи доводи касаційної скарги у цій справі, Верховний Суд послався на висновок щодо недійсності заповіту, посвідченого з порушенням вимог статей 47, 541 ЦК УРСР, викладений в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 343/2258/17 (провадження № 61-4372св19).
Проте, необхідно було враховувати відмінність обставин, що мають значення для вирішення цієї справи та справи № 343/2258/17.
Так, Верховний Суд у справі № 343/2258/17 (провадження № 61-4372св19) зауважив, що «принцип належного урядування», який у тому числі передбачає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України»), не може бути застосовано до обставин цієї справи, оскільки судами встановлено факт втрати примірника рішення виконавчого комітету Новичківської сільської ради про покладення на секретаря сільської ради відповідних повноважень. Посилання на вищезгаданий «принцип належного урядування» було б релевантним за умови встановлення того, що виконавчий комітет Новичківської сільської ради взагалі такого рішення не прийняв.
У цій справі Верховний Суд встановив, що на XV-XVI сесії ІІІ демократичного скликання, І-ІІ сесії IV демократичного скликання за 2002 рік рішення щодо покладення на посадових осіб ради обов`язків посвідчувати нотаріальні дії не приймалось.
Отже, в даній справі підлягав застосуванню «принцип належного урядування» і це виключало покладення ризику помилки суб`єкта публічного права на учасника приватних правовідносин.
За таких обставин, слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Суддя В. М. Ігнатенко