Дата документу 26.10.2020
ЄУ № 942/2058/19
Провадження №2/942/200/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року Новопсковський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Чалого А.В.,

секретаря судового засідання Сіренко А.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, моральної шкоди та збитків,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого зазначив наступне.

18.01.2014 позивач передав у позику відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 210 000 грн., про що відповідач написав боргову розписку та добровільно підписав договір позики. Позивач ОСОБА_3 зазначає, що відповідач грошові кошти, передані йому як позику, не повернув, на неодноразові звернення позивача та його представників не відповідає, а тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Крім того, позивач вважає, що внаслідок порушення його прав відповідачем, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що порушився звичний уклад життя позивача, суттєво погіршились відносини в сім`ї, позивач постійно знаходиться в стресовому стані, погіршився сон, апетит та самопочуття взагалі.

Посилаючись на вказані обставини, та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість у сумі 348 005,02 грн., з яких: 210 000,00 грн. основний борг, 65 670,55 грн. інфляційне збільшення, 32 186,80 грн. 5% річних, 35 147,67 грн. пеня, 5 000,00 грн. моральна шкода.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 17.01.2020 відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 16.03.2020.

27.02.2020 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, виходячи з наступного. 22.12.2008 відповідач звернувся до позивача позичити йому безвідсотково 50 000,00 грн., що на той час складало 6 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до середини січня 2009 року. Однак, у зв`язку з невиплатою заробітної плати в повному обсязі ОСОБА_4 не зміг повернути суму боргу в обумовлений строк. У зв`язку з неповерненням позики до середини січня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була досягнута домовленість, що отримана 22.12.2008 позика у розмірі 50 000,00 грн. з 17.01.2009 буде вважатися відсотковою під 3% місячних від суми позики, або 36% річних строком на п`ять років, тобто крім основного боргу, відповідач зобов`язався сплатити позивачу відсотки за користування позикою разом з поверненням основного боргу до 17.01.2014. При цьому в якості неустойки відповідачем цього ж дня 17.01.2009 позивачу було сплачено 1000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на той час 7 700,00 грн. В обумовлений термін, тобто до 17.01.2014, у зв`язку із скрутним становищем ОСОБА_4 також не зміг повернути позику в розмірі 50 000,00 грн. та сплатити вже нараховані мені відсотки в розмірі 90 000,00 грн. (з розрахунку: 50 000,00 грн. Х 3% Х 60 календарних місяців). Тому, 18.01.2014, у зв`язку з закінченням строку позовної давності, на вимогу ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_4 погодився переукласти (оновити) вже письмово договір позики та скласти про це розписку, але вже під 4% місячних від суми позики на основну суму боргу (50 000,00 грн.) до 15.11.2016, тобто строком на 34 місяці. Таким чином, відповідач ОСОБА_4 зазначив, що загальна сума боргу перед позивачем станом на 18.01.2014 становила з округленням 210 000,00 грн. з розрахунку: 50 000,00 грн. основний борг (отримана відповідачем сума позики); 90 000,00 грн. відсотки (з розрахунку: 50 000,00 грн. Х 3% Х 60 календарних місяців з 17.01.2009 по 17.01.2014); 68 000,00 грн. майбутні відсотки (з розрахунку 50 000,00 грн. Х 4% Х 34 календарних місяців з 18.01.2014 по 15.11.2016), які він фактично в день підписання договору позики між фізичними особами від 18.01.2014 та складання боргової розписки від 18.01.2014 не отримував, а лише засвідчив факт свого боргу разом з відсотками перед позивачем на зазначену вище суму 210 000,00 грн. Крім того, відповідач вважає, що сума дійсної позики складає 50 000,00 грн., а решта в розмірі 160 000,00 грн. відсотки, які сторони погодили за користування позикою, отриманою ще в грудні 2008 року, про будь-які штрафні санкції, збитки та моральну шкоду за несвоєчасне повернення позики сторони не погоджували. Відповідач ОСОБА_4 вказує, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, а обставини, викладені в позовній заяві не відповідають дійсності. Відповідач не заперечує свій дійсний борг перед позивачем в розмірі 50 000,00 грн., який за можливості він поверне позивачу у позасудовому порядку.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 16.03.2020 підготовче судове засідання відкладено до 15.04.2020, у зв`язку з неявкою представника позивача.

15.04.2020 позивач та його представник в підготовче судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи відкладений до 14.05.2020.

14.05.2020 розгляд справи не відбувся, у зв`язку з зайнятістю головуючого судді в кримінальній справі ЄУ № 408/293/20-к. Підготовче судове засідання відкладено до 15.06.2020.

15.06.2020 за клопотанням позивача підготовче судове засідання відкладено до 02.07.2020.

02.07.2020 представник позивача надала заяву про зменшення позовних вимог та відповідь на відзив на позов, в якому зазначила, що вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки договір позики вчинено у письмовій формі, що містить ознаки реального правочину та є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі позичальнику грошей у сумі 210 000,00 грн. Крім того, відповідачем власноруч написана боргова розписка, що підтверджує отримання в борг грошових коштів за договором позики.

02.07.2020 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 16.07.2020, у зв`язку з задоволенням клопотання представника відповідача про ознайомлення з заявою про зменшення позовних вимог.

16.07.2020 підготовче судове засідання відкладено до 19.08.2020 за клопотанням представника відповідача.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 19.08.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду на 15.09.2020 року.

Судове засідання, призначене на 15.09.2020, відкладено до 16.10.2020, у зв`язку участю представника відповідача в іншому судовому процесі.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги надала пояснення згідно обставин, викладених у позові, просила про задоволення позовних вимог.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав доводи та обставини, на які посилається відповідач ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача зазначив, що вимоги позивача заявлені поза межами строку позовної давності, оскільки перебіг загального трирічного строку позовної давності розпочався 16.11.2016 та закінчився 16.11.2019, проте з позовом ОСОБА_3 звернувся в суд 09.12.2019, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно договору позики між фізичними особами від 18.01.2014 позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_4 прийняв у власність 210 000,00 грн. Факт отримання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

18.01.2014 ОСОБА_4 власноручно склав розписку про те, що взяв у ОСОБА_3 позику у розмірі 210 000,00 грн., яку зобов`язався повернути у строк до 15.11.2016.

Факт підписання договору позики та складання розписки про отримання грошових коштів сторонами на заперечується.

Відповідно до п.п. 2, 5 договору позики від 18.01.2014 зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язався повернути позикодавцю готівкою в строк до 15.11.2016. У випадку, якщо позичальник не поверне позичені гроші у встановлений термін, кредитор має право стягнути заборгованість в примусовому порядку.

Пунктом 7 цього договору передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити за вимогою позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 5% річних від простроченої суми.

ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, отримані у борг грошові кошти не повернув.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст. 612 ЦК України).

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Постановою Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що сторони під час укладення договору позики досягли згоди щодо його істотних умов, що підтверджується їх власноручними підписами.

Спірний договір чи його окремі положення в установленому порядку не визнані недійсними.

Враховуючи, що відповідач не сплатив у строки, визначені законом, заборгованість за договором, він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Пунктом 5.1. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 року № 14 передбачено, що кредитор вправі вимагати, у тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі 343 005,02 грн. за договором позики від 18.01.2020, яка складається з: 210 000,00 основний борг, 65 670,55 грн. інфляційне збільшення, 32 186,80 грн. 5% річних, 35 147,67 грн. пеня. В свою чергу, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували вказані обставини.

Щодо вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

В силу ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд вважає необґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, оскільки будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, матеріали справи не містять.

Разом з тим, в судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Статтями 257, 261 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом встановлено, що строк дії договору позики та, відповідно, повернення грошових коштів закінчився 15.11.2016. Строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом у ОСОБА_3 розпочався 16.11.2016, проте, всупереч правилам встановленим статтями 257, 261 ЦК України ОСОБА_3 звернувся до суду лише у 09.12.2019, тобто поза межами трирічного строку, встановленого законом.

Враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б перешкоджали позивачу звернутися до суду за захистом свого порушеного права у період з 16.11.2016 по 16.11.2019, суд дійшов до висновків про обґрунтованість заявленого представником відповідача клопотання про застосування строків позовної давності та відмові у позові з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.12, 13, 80, 81, 89, 141, 263-268,280-288, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, моральної шкоди та збитків відмовити повністю.

Позивач: ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 17.01.2000, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: ОСОБА_1 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1633 від 21.05.2019 року, адреса: вул. Українська, 216 смт Новопсков, Луганська область.

Відповідач: ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 29.11.1995, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача: Войтенко Олександр Миколайович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП №001465 від 30.10.2017 року, адреса: АДРЕСА_2 .

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Луганського апеляційного суду через Новопсковський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя: А.В. Чалий