Постанова

Іменем України

20 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 755/9323/18

провадження № 61-22569св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Дніпровське районне управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Міністерство внутрішніх справ України, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у складі колегії суддів:

Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І., та касаційну скаргу Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня

2019 року у складі судді Чех Н. А. та постанову Київського апеляційного суду

від 28 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України у якому просив стягнути на його користь з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 512 850,00 грн, завдану діями та бездіяльністю органів досудового слідства, посилаючись на те, що його незаконно було взято під варту, а після зміни запобіжного заходу він не мав можливості працювати до закриття кримінальної справи 19 листопада 2012 року.

ОСОБА_1 просив стягнути на його користь матеріальну шкоду в розмірі

512 850,00 грн, яка складається із розрахунку середньої заробітної плати по місту Києву за 39 місяців. В ході розгляду справи позивач уточнив свої вимоги та просив стягнути матеріальну шкоду в розмірі 661 840,00 грн, виходячи із розміру середньої заробітної плати по місту Києву станом на грудень 2018 року - 16 546,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 100 152,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував під вартою з 03 березня 2009 року по 09 вересня 2011 року, що становить 24 місяці. Розмір матеріальної шкоди суд визначив із розрахунку мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2019 року. Суд застосував положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника Державної казначейської служби України - Карпенко Н. В. та представника Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві -

Кухаревської Н. О. задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року змінено та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 71 064,25 грн у відшкодування матеріальної шкоди шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що розмір середнього заробітку на день взяття під варту має обчислюватись з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року

№ 100. Суд першої інстанції припустився помилки при визначенні розміру матеріальної шкоди та послався на положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Суд першої інстанції неправильно застосував до даних правовідносин положення статті 1174 ЦК України, оскільки в даному випадку застосуванню підлягає стаття 1176 ЦК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У грудні 2019 року від Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві до Верховного Суду надійшла касаційна скарга, у якій заявник просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві мотивована тим, що кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_1 була направлена до суду і відповідно до ухвали суду була направлена на доопрацювання, оскільки обвинувачення було засновано виключно на визнанні ОСОБА_1 себе винним в скоєнні злочину, передбаченому статтею 115 КК України. А тому згідно правил частини четвертої статті 1176 ЦК України матеріальна шкода не підлягає відшкодуванню.

30 січня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить: скасувати постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада

2019 року в частині, що стосується визначення періоду за який призначено компенсацію, визначення суми компенсації за місяць, та відповідно загальної суми компенсації матеріальної шкоди спричиненої діями й бездіяльністю органів дізнання та досудового слідства; у відповідності з статтею 409 ЦПК України ухвалити нове рішення по справі, задовільнити заявлені позовні вимоги, призначивши компенсацію матеріального збитку (втрачена вигода) спричиненого органами досудового слідства та органами дізнання Дніпровського РУ ГУ МВС в місті Києві; стягнути на його користь з державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, компенсацію матеріального збитку в розмірі 645 294,00 грн, визначеною за формулою, наведеною у касаційній скарзі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що законодавство України гарантує заявнику компенсацію матеріальної шкоди, завданої незаконними діями або бездіяльністю посадових осіб, органів дізнання за весь період відсторонення від роботи, а не за період тримання під вартою, оскільки після зміни міри запобіжного заходу ОСОБА_1 до роботи не допускали, мотивуючи це наявністю кримінального провадження відносно заявника. Апеляційний суд незаконно для визначення розміру компенсації застосував середню заробітну плату, яку заявник отримував на момент затримання та не застосував статтю 1192 ЦК України згідно якої, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Заперечення учасників справи

26 березня 2020 року Дніпровське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

03 серпня 2020 року Міністерство внутрішніх справ України через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

03 жовтня 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить у задоволенні касаційної скарги Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року відмовити.

Інші аргументи учасників справи

26 серпня 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відповідь на відзив у якій просить відзив представника відповідача Роговського А. А. на касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 рокуу даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дніпровського районного суду міста Києва.

26 березня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у даній справі.

Зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 11 липня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду

від 28 листопада 2019 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року та касаційної скарги Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня

2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційні скарги, врахувавши аргументи, наведені у відповіді на відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи

02 серпня 2009 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 115 КК України. 03 серпня 2009 року йому пред`явлено обвинувачення та взято під варту.

09 серпня 2011 року обвинувачення стосовно ОСОБА_1 перекваліфіковано на статтю 118 КК України, запобіжний захід утримання під вартою змінено на підписку про невиїзд із постійного місця проживання.

19 листопада 2012 року постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України у місті Києві кримінальну справу, порушену відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого статтею 118 КК України, закрито у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні даного злочину.

Таким чином, позивач незаконно перебував під слідством та судом протягом 39 місяців, із яких 24 місяця та 6 днів знаходився під вартою.

Вказані обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року та постановою Апеляційного суду міста Києва

від 10 квітня 2018 року, які залишені без змін постановою Верховного Суду

від 18 квітня 2019 року, якими також стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь ОСОБА_1 у розмірі 200 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

За правилом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно довідки № К1/635 від 24 квітня 2018 року, ОСОБА_1 працював на посаді продавця непродовольчих товарів ТОВ «Епіцентр К» з 17 липня 2009 року і його заробітна плата за липень 2009 року становила 1 359,54 грн. За травень 2012 року позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 52,73 грн.

Згідно копії трудової книжки, позивача звільнено з вказаної посади 25 травня 2012 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку з вказаними подіями він не міг працювати до його поновлення на роботі 15 серпня 2013 року, що дає підстави на відшкодування матеріальної шкоду в розмірі 661 840,00 грн, виходячи із розміру середньої заробітної плати по місту Києву станом на грудень 2018 року - 16 546,00 грн.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

У статях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального і провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 2 частини 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутностю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

У наведених в статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (пункт 1 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону).

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»).

З метою визначення порядку застосування Закону № 266/94-ВР спільним наказом від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У пункті 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України N 6/5, Генеральної прокуратури України N 3, Міністерства фінансів України N 41 від 04 березня 1996 року передбачено, що «згідно з частиною 1 статті 4 Закону розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт».

Згідно підпункту 1 пункту 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України N 6/5, Генеральної прокуратури України N 3, Міністерства фінансів України N 41 від 04 березня 1996 року «Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100».

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, правильно виходили з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно матеріальну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі закриття відносно нього кримінальної справи за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. При визначені розміру матеріального відшкодування, суд апеляційної інстанції правильно виходив із Поряду обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення матеріальної шкоди в розмірі 71 064,25 грн за період з 02 серпня 2009 року по 09 вересня 2011 року (період, протягом якого позивач не міг працювати), так як після зміни запобіжного заходу із взяття під варту на підписку про невиїзд, позивач перебував у трудових відносинах з

ТОВ «Епіцентр К».

Необґрунтованими є аргументи ОСОБА_1 щодо не застосування судами правил статті 1192 ЦК України, оскільки вказана норма на дані правовідносини не розповсюджується, так як є спеціальний закон, який регулює дані правовідносини, яким є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Також є безпідставними аргументи касаційної скарги Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про те, що згідно правил частини четвертої статті 1176 ЦК України матеріальна шкода в даному випадку не підлягає відшкодуванню, оскільки питання щодо дачі ОСОБА_1 свідчень в ході попереднього розслідування було з`ясовано при винесенні постанови про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року, в незміненій його частині, та постанову Київського апеляційного суду

від 28 листопада 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 11 липня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду

від 28 листопада 2019 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року, в незміненій його частині, та постанову Київського апеляційного суду

від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 11 липня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду

від 28 листопада 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська