Справа № 243/8306/20
Провадження № 2/243/2583/2020
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2020 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Дюміної Н.О.
за участю:
секретаря судового засідання Прилуцької А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі судового засідання № 6 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної в результаті ДТП, -

ВСТАНОВИВ:
До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся Департамент патрульної поліції з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної в результаті ДТП, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 січня 2018 року о 23 год. 30 хв., ОСОБА_1 перебуваючи на посаді інспектора роти №2 Управління патрульної поліції в містах Краматорську та Слов`янську Департаменту патрульної поліції, керуючи службовим транспортним засобом Tayota Prius номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, виїхав за межі проїзної частини, де скоїв наїзд на перешкоду (бордюрний камінь), внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків.
Постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2018 року по справі № 234/606/18 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адмінстягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 340 (триста сорок) гривень.
Відповідно до висновку експертного дослідження, проведеного Донецьким науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром МВС України № 1/18-80Д від 16 липня 2018 року встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 20 січня 2018 pоку, власнику транспортного засобу Tayota Prius номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2013 року випуску, який належить Департаменту патрульної поліції (відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ), станом на момент проведення експертного дослідження складає 42 126,69 грн. (сорок дві тисячі сто двадцять шість грн. 69 коп.).
За вказаних обставин, з посиланням на ст. 1166 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь майнову шкоду в сумі 42 126 грн. 69 коп. та судовий збір в сумі 2102 грн. 00 коп.
Представник позивача ОСОБА_2 , до судового засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про час та дату судового розгляду, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 , до судового засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та дату судового розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та за наявними у справі матеріалами.
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до такого висновку, що позовні вимоги Департаменту патрульної поліції підлягають частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 року (Справа № 803/413/18; Провадження № 11-1047апп18) - КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
Визначаючи предметну юрисдикцію справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.
У постанові ж від 21.02.2018 року (справа № 520/15749/14-ц; провадження № 14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що приватноправові відносин вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. А при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір.
Таким чином, беручи до уваги зазначені вище позиції Великої палати Вернховного Суду та визначивши характер правовідносин між учасниками справи, суд приходить до висновку, що дана справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Так в судовому засіданні достовірно встановлено, що 20 січня 2018 року о 23 год. 30 хв., ОСОБА_1 перебуваючи на посаді інспектора роти №2 Управління патрульної поліції в містах Краматорську та Слов`янську Департаменту патрульної поліції, керуючи

службовим транспортним засобом Tayota Prius номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, виїхав за межі проїзної частини, де скоїв наїзд на перешкоду (бордюрний камінь), внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків.
Постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2018 року по справі № 234/606/18 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адмінстягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 340 (триста сорок) гривень. Постанова набрала законної сили 02.03.2018 року. (а.с. 22).
Відповідно до наказу № 343 від 21 березня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника УПП в місцях Краматорську та Слов`янську», на підставі наказу Департаменту патрульної поліції від 05 лютого 2018 року № 448 було проведено службове розслідування, за висновком якого встановлено, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, допустивши порушення п.п.1, 2 ч.1 ст. 18 ЗУ «Про Національну поліції»; п.п. 1, 12, ч.1 ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України. У зв`язку з цим ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено усне зауваження (а. с. 23).
Відповідно до висновку експертного дослідження, проведеного Донецьким науково - дослідницьким експертно-криміналістичним центром МВС України № 1/18-80Д від 16 липня 2018 року встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 20 січня 2018 pоку, власнику транспортного засобу Tayota Prius номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2013 року випуску, який належить Департаменту патрульної поліції на дату оцінки могла складати 42 126,69 грн. (сорок дві тисячі сто двадцять шість грн. 69 коп.). (а. с. 8-21).
Відповідачем не було надано суду заперечень щодо розміру заподіяної шкоди позивачу або зауважень щодо процедури проведення автотоварознавчого дослідження та самого висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
Зі змісту Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом №142/5/2092 від 24.11.2003р. Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України, вбачається, що вказана Методика застосовується з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження колісного транспортного засобу.
Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.
Суд зазначає, що висновок експертного дослідження № 1/18-80Д від 16.07.2018 року та ремонтна калькуляція № 1/18-80Д від 16.07.2018 року які складені та підписані судовим експертом Терентьєвим Л.І. відповідають вимогам, встановленим п.4.4 Методики

товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом від 24.11.2003р. Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України, їх зміст не суперечить умовам чинного законодавства про оціночну діяльність та чітко відображає суму завданих збитків.
За таких обставин, суд приймає до уваги висновок експертного дослідження з точки зору його належності і допустимості, як таке, яким встановлено розмір заподіюваної позивачеві відповідачем шкоди.
Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на доведеність вини відповідача у заподіянні прямої дійсної шкоди позивачеві, та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і настанням шкоди, а також зазначає що правовими підставами стягнення повного розміру шкоди є норми ст. 1166 ЦК України.
Відповідно до ст. 59 ЗУ «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України. Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.
Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про Національну поліцію», проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 19 «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Водночас питання проходження служби особами рядового та начальницького складу Національної поліції, звільненням з неї, права й обов`язки таких осіб, а також питання відповідальності визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема законом «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.
Згідно із п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Національну поліцію», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Постановою ВР від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР затверджено Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до п. 1, це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.
Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМУ № 878 від 28 жовтня 2015 року, Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах:
забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг;
захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні;
цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності;
міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Відповідно до Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 877 від 28 жовтня 2015 року, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Аналізуючи вказані Положення, слід дійти до висновку, що органи Національної поліції віднесено до системи органів, де головним є саме МВД, дія якого поширюється зокрема на сферу забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.
Наведений висновок також узгоджується із нормами ч.ч. 3-5 ст. 59 ЗУ «Про Національну поліцію», відповідно до яких:
3. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
4. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
5. Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.
З огляду на викладене, слід дійти до висновку, що реформування правоохоронних органів, внаслідок якого був прийнятий ЗУ «Про Національну поліцію» не стосувалося підходу до правового регулювання проходження служби у правоохоронних органів, за яким проходження служби у Національній поліції, звільненням з неї, права й обов`язки таких осіб, а також питання відповідальності визначені та урегульовані спеціальним законодавством.
Саме з цих підстав, виходив законодавець, зазначаючи у п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Національну поліцію», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Системний аналіз вищезгаданих норм діючого законодавства дозволяє дійти висновку, що дія Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою ВР від 23 червня 1995 року

N 243/95-ВР, яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин, зважаючи на діючу ієрархічність центральних органів в системі МВС, специфіку проходження служби у Національній поліції, яке регламентується нормами спеціального законодавства, не суперечить ЗУ «Про Національну поліцію» та поширюється на осіб, що проходять службу у Національній поліції.
Така позиція на думку суду відповідає загальним правилам застосування чинного законодавства, та не суперечить позиціям, викладеним у рішеннях ВС. Так в ухвалі ВС у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року по справі №127/22669/17 було відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою у справі щодо вирішення аналогічних спірних правовідносин у зв`язку з тим, що спір віднесено до малозначних справ, а отже не випливає з трудових правовідносин, справи з яких підлягають касаційному оскарженню.
З огляду на викладене, суд погоджується з аргументами позивача частково, оскільки відповідно до ст. 19 ЗУ «Про поліцію», поліцейський несе цивільно-правову відповідальність за заподіяння шкоди, разом з тим, спірні правовідносини щодо відшкодування поліцейським заподіяної шкоди під час проходження служби та здійснення своїх посадових обов`язків органу поліції регулюються спеціальним законом, який на відміну від загальних положень ЦК України щодо відшкодування шкоди у повному обсязі, передбачає як повну так і обмежену матеріальну відповідальність у межах загального строку позовної давності.
Відповідно до вимог ст.ст. 5, 10, 263 ЦПК України зазначає, що за нормам п. 5 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою ВР від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР, яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин, час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
У судовому засіданні встановлено, що пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП сталося 20 січня 2018 року, до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 притягнуто 21 березня 2018 року, постанова суду про накладення адмінстягнення від 19 лютого 2018 року, за якою відповідача визнано винним у вчиненні адмінправопорушення за ст. 124 КУпАП, набрала чинності 02 березня 2018 року, а отже строк позовної давності на день звернення до суду 23 вересня 2020 року не сплинув.
Суд крім іншого наголошує на тому, що спірні правовідносини врегульовані спеціальними нормами чинного законодавства, до яких віднесено зокрема Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою ВР від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР.
Згідно із Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджене Постановою ВР від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР та яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин:
2. Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти. У випадках, передбачених пунктом 14 цього Положення, відшкодування військовослужбовцем і призваним на збори

військовозобов`язаним прямої дійсної шкоди, заподіяної державі, здійснюється у кратному співвідношенні до вартості майна.
3. Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності:
а) заподіяння прямої дійсної шкоди;
б) протиправної їх поведінки;
в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди;
г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.
4. Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію(бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.
5. Час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.
8. Залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.
10. Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення. За пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого військовослужбовцям і призваним на збори військовозобов`язаним на період зборів в особисте користування, вони несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення.
16. Розмір заподіяної державі шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних обліку виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін, що діють на період розгляду питання про матеріальну відповідальність, а в разі відсутності таких даних - за цінами, що обчислюються в порядку, який визначається Міністерством економіки України.
Обчислення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, провадиться з урахуванням зносу військового майна за встановленими нормами.
Сума стягнень за втрачене майно може бути зменшена командиром (начальником) військової частини за письмовим дозволом вищого за підлеглістю командира (начальника), а у випадках, передбачених законодавством України, - судом, залежно від обставин, за яких заподіяно шкоду, ступеня вини та матеріального стану винної особи, за винятком випадків заподіяння шкоди злочинними діями, вчиненими в особистих корисливих цілях.
23. Командир (начальник) військової частини після розгляду матеріалів розслідування зобов`язаний особисто провести бесіду з військовослужбовцем або призваним на збори військовозобов`язаним, який притягається до матеріальної відповідальності. Якщо вину військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню.

У разі, коли у місячний термін з дня закінчення розслідування винну особу до матеріальної відповідальності не притягнуто, відшкодування заподіяної державі шкоди провадиться шляхом подання позову до відповідного суду.
24 Кошти, що утримуються з військовослужбовців або призваних на збори військовозобов`язаних за наказом про відшкодування заподіяної державі шкоди, спрямовуються до бюджету міністерства або відомства, у військових частинах яких вони проходять військову службу чи збори.
25. Утримання грошового нарахування за наказом про відшкодування заподіяної шкоди провадиться щомісячно у розмірі 20 відсотків, а у разі відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок розкрадання, умисного пошкодження військового майна, -у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення (заробітку).
Якщо з грошового забезпечення (заробітку) провадяться інші передбачені законом утримання, то загальний розмір усіх утримань не може перевищувати 50 відсотків місячного грошового забезпечення (заробітку). Порядок і черговість стягнення в цих випадках визначаються відповідно до чинного законодавства.
26. Розміри місячного грошового забезпечення визначаються відповідно до основних посадових окладів та окладів за військові (спеціальні) звання і процентних надбавок за вислугу років на день підписання наказу про притягнення до матеріальної відповідальності.
За змістом п. 4 розділу І Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2017 № 757, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 вересня 2017 р. за № 1198/31066, автотранспортна діяльність органів поліції спрямована на виконання основних завдань з використання, зберігання транспортних засобів, технічного обслуговування, ремонту транспортних засобів, профілактики аварійності на службовому транспорті, організації контролю за дотриманням штатними та позаштатними водіями Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), вимог цього Порядку та інших нормативно-правових актів з цих питань.
Відповідно до розділу ІІ згаданого Порядку:
10. Для організації закріплення транспортних засобів штатні та/або позаштатні водії складають відповідний рапорт (заяву), погоджують його з безпосереднім керівником і надають на погодження керівництва органів поліції, після погодження якого в органах поліції готується відповідний організаційно-розпорядчий акт про закріплення транспортного засобу.
11. В організаційно-розпорядчих актах органів поліції про закріплення транспортних засобів за штатними та позаштатними водіями обов`язково зазначаються марка, модель цих транспортних засобів, рік їх виготовлення, інвентарний номер, ідентифікаційний (VIN)/шасі номер, номерний знак, підрозділ, у якому вони використовуються, штатна група (підгрупа), посада, звання (за наявності) та П.І.Б. водіїв, за якими вони закріплюються.
12. На підставі організаційно-розпорядчих актів органів поліції про закріплення транспортних засобів за водіями складаються акти закріплення (передачі) транспортних засобів, у яких також фіксуються усі подальші закріплення інших транспортних засобів за цими водіями.
13. Усі організаційно-розпорядчі акти органів поліції та інші документи, що стосуються закріплення за водіями транспортних засобів, долучаються до відповідних контрольно-наглядових справ, які повинні містити об`єктивну інформацію, що відповідає останнім закріпленням службових транспортних засобів, і не повинні містити застарілі дані щодо проведених минулих закріплень (перезакріплень) транспортних засобів.
14. Транспортні засоби закріплюються за одним або кількома водіями, виходячи зі специфіки службової діяльності того чи іншого органу поліції. При цьому з метою недопущення накопичення у контрольно-наглядових справах документів із застарілими

даними підготовка організаційно-розпорядчих актів про відкріплення попередніх працівників, за якими раніше закріплялися транспортні засоби, не здійснюється.
15. При закріпленні транспортних засобів за особовим складом органів поліції перевага надається їх закріпленню за штатними водіями. Закріплення транспортних засобів за керівниками органів поліції здійснюється відповідно до організаційно-розпорядчих актів керівництва вищестоящих органів поліції.
Згідно із розділом ІІІ Порядку:
3. Підготовка до використання транспортних засобів органів поліції у службових цілях включає зокрема закріплення за штатними та позаштатними водіями транспортних засобів.
9. Усі виїзди та повернення службових транспортних засобів органів поліції фіксуються у дорожньому листі (додаток 5), який в органах поліції є документом первинного обліку експлуатації транспортних засобів. Інформація щодо маршруту руху, пробігу і часу використання транспортного засобу засвідчується підписами посадових осіб органів поліції, у розпорядження яких надавався транспортний засіб для виконання службових завдань.
13. Перед виїздом службового транспортного засобу водії отримують у відповідальної за автотранспортну діяльність особи дорожній лист, проходять передрейсові медичний огляд та інструктаж, засвідчують їх проходження власним підписом у дорожньому листі та відповідних облікових журналах, подають закріплений транспортний засіб на огляд технічного стану відповідальною за автотранспортну діяльність особою, яка підтверджує його справність підписом у відповідному розділі дорожнього листа.
Як достовірно встановлено у судовому засіданні, відповідача не було притягнуто до матеріальної відповідальності у місячний строк після проведення відповідно до вимог п. 23 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджене Постановою ВР від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР, та яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин, отже позивачем позов подано відповідно до абзацу другого п. 23 вказаного Положення у межах строків позовної давності, як то передбачено у п. 5 Положення та ст. 257 ЦК України.
Аналіз зібраних у справі доказів та відповідних норм діючого законодавства дозволяє дійти висновку, що відповідачем ОСОБА_1 під час виконання своїх посадових обов`язків на службі у Національній поліції (Департамент патрульної поліції) внаслідок порушення правил дорожнього руху пошкоджено службовий транспортний засіб Департаменту патрульної поліції. Своїми винними протиправними діями у формі необережності відповідач спричинив пряму дійсну шкоду позивачеві в розмірі 42 126,69 грн.
Вирішуючи питання щодо розміру суми, яка підлягає стягненню, суд виходить з таких міркувань.
На виконання вимог щодо захисту конституційних прав громадян, законодавцем як у спеціальному законі щодо матеріальної відповідальності поліцейських, так і в КЗпП України передбачено підстави обмеженої матеріальної відповідальності, у зв`язку з цим суд повторно наголошує на тому, що на час заподіяння шкоди діяли спеціальні норми, якими врегульовано порядок відшкодування шкоди, що не суперечить як нормам ЗУ «Про Національну поліцію» так і нормам КЗпП України відносно гарантій при відшкодуванні шкоди, завданої підприємству.
Відповідно до п. 10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що за необережне заподіяння шкоди наявні дві підстави її відшкодування:
за шкоду, заподіяну недбалим виконанням службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, розмір матеріальної відповідальності обмежується місячним грошовим забезпеченням,

за пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого військовослужбовцям і призваним на збори військовозобов`язаним на період зборів в особисте користування, розмір матеріальної відповідальності обмежується тримісячним грошовим забезпеченням.
Аналіз норм п. 10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин та норм Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України у їх сукупності дозволяє дійти висновку, що матеріальна відповідальність, обмежена тримісячним грошовим утриманням, може наставати лише за умови передання особі, яка завдала шкоди, транспортного засобу у особисте користування. Така передача наявна за умови закріплення транспортного засобу на підставі акту закріплення (передачі) транспортного засобу за штатним (позаштатним) водієм, є наявний дорожній лист про виїзд транспортного засобу, де фіксується відомості, передбачені Порядком використання і зберігання транспортних засобів і, зокрема, відомості про водія, за яким згаданий транспортний засіб закріплено.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При вирішенні розміру суми, яка підлягає стягненню, суд виходить із вимог п. 26 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, за яким розміри місячного грошового забезпечення визначаються відповідно до основних посадових окладів та окладів за військові (спеціальні) звання і процентних надбавок за вислугу років на день підписання наказу про притягнення до матеріальної відповідальності.
Представником позивача до початку розгляду справи по суті суду надано довідку про доходи ОСОБА_1 , згідно якої судом встановлено, розмір грошового забезпечення відповідача, станом на дату ДТП.
Беручи до уваги встановлені обставини справи та відповідні норми діючого законодавства, зважаючи на ту обставину що відповідач заподіяв майнову шкоду позивачеві з необережності, доказів передання у особисте користування транспортного засобу суду не надано, суд приходить до висновку, що розмір матеріальної відповідальності відповідача перед позивачем за шкоду, заподіяну недбалим виконанням службових обов`язків, обмежується місячним грошовим забезпеченням (реч. 1 п. 10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою ВР від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР), який з урахуванням часу настання ДТП та виникнення збитків, які стали її наслідком, а також враховуючи довідку про доходи відповідача - становить 10 253 грн. 81 коп. та підлягає стягненню у порядку, передбаченому п. 25 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів( договорів, рахунків тощо).
Згідно із роз`ясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Відповідно до платіжного доручення № 12296 від 16 вересня 2020 року, позивачем при зверненні до суду із даним позовом був сплачений судовий збір, розмір якого становить 2102 грн. 00 коп.(а. с. 4), тобто відповідно до вимог п. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».
Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 511 грн. 64 коп., оскільки позов задоволений частково.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1-18, ст.141, 263-265 ЦПК України, ст. 257, 1166 ЦК України, Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою ВР від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР, Порядком використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2017 № 757, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 вересня 2017 р. за № 1198/31066, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної в результаті ДТП - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь Департаменту патрульної поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області, 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, , рахунок № UA 2092745 банк: Державна казначейська служба України м. Київ, МФО 820172 майнову шкоду в розмірі місячного грошового забезпечення в сумі 10 253 грн. 81 ( десять тисяч двісті п`ятдесят три грн. вісімдесят одна коп.)
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь Департаменту патрульної поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області, 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, , рахунок № UA2092745 банк: Державна казначейська служба України м. Київ, МФО 820172, судовий збір в розмірі 511 грн. 64 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.
Повний текст рішення виготовлений 03.12.2020 року.

Суддя Слов`янського
міськрайонного суду
Донецької області Н.О. Дюміна