Справа № 635/9231/19
Провадження по справі № 2/635/393/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Березовської І.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

секретар судових засідань Калягіна М.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2 ,

представник позивача ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , яким в остаточній редакції просить стягнути з відповідача на його користь суму позики у розмірі 1 592 640,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 січня 2013 року передав відповідачу в позику грошову суму у розмірі 56 000 доларів США. Факт передачі грошової суми підтверджується розпискою ОСОБА_3 , який власноруч зазначив в розписці, що отримав від позивача вказану грошову суму та зобов`язався повернути цю грошову суму до 15 липня 2013 року, однак повернення зазначеної суми в строк, визначений в розписці, не відбулося. 13 лютого 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до розписки від 15 січня 2013 року, відповідно до якої сторони домовилися про право ОСОБА_3 повернути борг також земельними ділянками, розташованими на території АДРЕСА_1 загальною площею 0,93 га, строку повернення боргу у додатковій угоді від 13 лютого 2017 року визначено не було. Позивач зазначає, що грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим він звернувся до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми позики залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позову 10 днів з дня вручення копії ухвали.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

22 квітня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, яким він просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовні давності та відмовити у позові. Зазначає, що позивачем пред`явлені вимоги про стягнення з нього грошових коштів за розпискою від 15 січня 2013 року із зазначеним строком боргових зобов`язань до 15 липня 2013 року. До вказаних вимог законодавством України передбачена загальна позовна давність у три роки. До вказаної розписки додатково сторони уклали угоду, якою передбачена альтернативний спосіб повернення боргу у вигляді передачі документації на земельні ділянки (загальною площею 0,93 га), що розташовані на території АДРЕСА_1 , або на інші узгоджені сторонами земельні ділянки, з цільовим призначенням «будівництво житлового будинку, господарських споруд» з генеральними довіреностями від власників ділянок. Угода, укладена сторонами додатково до розписки від 15 січня 2013 року не містить дати укладення, оскільки була укладена саме у день складення відповідачем розписки і є її невід`ємним додатком, як зазначено у самій угоді. Зміст угоди містить лише альтернативний спосіб виконання боргових зобов`язань, а тому строк виконання зобов`язань за угодою, що є частиною розписки, є дата, зазначена у самій розписці, а саме 15 липня 2013 року. Позивач надав до суду копію угоди до розписки від 15 січня 2013 року, на якій самостійно поставив дату 13 лютого 2017 року, з метою штучно продовжити строк позовної давності для звернення до суду з позовом. Порівнюючи почерк (специфічність відтворення цифр « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») на угоді та почерк цих же цифр на іншому документі,що містить почерк позивача, є очевидним,що дата « ІНФОРМАЦІЯ_1 » проставлена саме позивачем. Укладена угода складена у двох екземплярах , тому угода позивача та відповідача не повинні відрізнятися,однак екземпляр угоди відповідача не містить дати, проставленої власноруч позивачем. Тому дата «13.02.2017» не є узгодженою сторонами, а є самостійно внесеними змінами збоку позивача до свого екземпляра. До того ж зміст угоди викладений друкованим текстом, а дата проставлена власноручно. Зважаючи на те, що останньою датою на звернення до суду із цим позовом у позивача є липень 2016 року, а з позовом ОСОБА_2 до суду звернувся лише у 2020 році, відповідач вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, відповідач зазначив, що на виконання угоди та розписки позивач отримав від відповідача документацію на земельні ділянки у кількості 10 штук, загальною площею 1,41 га., які були передані позивачу за актом прийому-передачі, перелік земельних ділянок зафіксований і підписаний представником позивача ОСОБА_5 . Саме ОСОБА_5 зі сторони позивача засвідчив і факт складення розписки і факт укладення угоди, підписи ОСОБА_5 містяться на документах , наданих позивачем та відповідачем. Однак, отримавши земельні ділянки у рахунок погашення боргу за розпискою, позивач намагається додатково стягнути ще й суму грошових коштів за розпискою.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 1 592 640,00 гривень, що станом на день ухвалення рішення за курсом гривні до долару США згідно довідки АК КБ «Приватбанк» від 27 листопада 2020 року, є еквівалентом 56000 Доларів США. При цьому пояснив, що законних підстав для застосування строку позовної давності немає, оскільки відповідно до змісту позовної заяви та відзиву на позовну заяву сторони не мають спору відносно наступних фактів: в частині отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 15 січня 2013 року грошових коштів у сумі 56 000,00 доларів США; складання ОСОБА_3 власноручно боргового документу - розписки від 15 січня 2013 року про отримання зазначених коштів від ОСОБА_2 у присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; домовленості між сторонами щодо внесення доповнень (змін) до боргового документу розписки від 15 січня 2013 року, а саме: у способі виконання основного зобов`язання у вигляді повернення грошових коштів, шляхом передачі ОСОБА_2 документації на земельні ділянки, без строку такого виконання зобов`язання перед кредитором; складання сторонами письмової угоди до розписки ОСОБА_3 , у присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; отримання особисто відповідачем 20 липня 2018 року письмової вимоги позивача про повернення грошових коштів (позики); в частині не виконання відповідачем на користь позивача зобов`язання у вигляді повернення боргу (позики) - грошових коштів у сумі 56 000,00 доларів США, а також не виконання відповідачем альтернативного зобов`язання у вигляді передачі позивачу документів на земельні ділянки, загальною площею 0,93 га. Представник позивача зазначає, що єдиним спірним питанням між сторонами є питання спливу позовної давності для звернення з цим позовом, однак угодою сторін, якою було внесено зміни до основного боргового документу - розписки від 15 січня 2013 року встановлено для відповідача альтернативний спосіб повернення боргу. Необхідність встановлення альтернативного способу повернення боргу було продиктовано невиконанням відповідачем взятого на себе зобов`язання в 2013 році по поверненню боргу в строк обумовлений сторонами. Факт підписання відповідачем угоди від 13 лютого 2017 року є не чим іншим, як визнанням його боргу перед позивачем у розмірі 56 000,00 доларів США. Одночасно з цим, сторони, встановлюючи у лютому 2017 року альтернативний спосіб повернення боргу, не визначили нову дату виконання зобов`язання щодо повернення боргу, у тому числі шляхом передачі документів на земельні ділянки для будівництва житлових будинків від відповідача до позивача. Складання сторонами угоди від 13 лютого 2017 року про внесення змін до основного боргового документу, є визнанням відповідачем свого боргу перед позивачем, у зв`язку з чим строк позовної давності 13 лютого 2017року був перерваний та почав свій перебіг спочатку. Крім цього, позивач не погоджується з твердженням відповідача, що угода до розписки була складена у день складання відповідачем розписки, тобто, 15 січня 2013 року. Зазначене твердження відповідача суперечить змісту боргового документу та угоди, якою було встановлено альтернативний спосіб повернення боргу. При таких обставинах, позивач вважає відзив відповідача не обґрунтованим, а обставини на які посилається відповідач такими, що суперечать положенням цивільного законодавства України.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, прийшов до наступного.

15 січня 2013 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 56000,00 доларів США, строком до 15 липня 2013 року, про що ОСОБА_3 була складена розписка.

13 лютого 2017 року між сторонами була укладена додаткова угода, яка є доповненням до розписки від 15 січня 2013 року, за умовами якої сторони підтверджують,що ОСОБА_3 зазначену в розписці суму в розмірі 56 000,00 доларів США може повернути шляхом передачі ОСОБА_7 документації на земельні ділянки загальною площею 0,93 га, розташовані на території АДРЕСА_1 з цільовим призначенням «будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд». Загальна площа даних ділянок має становити 0,93 га. Сторони погодили, що еквівалентом повернення грошових коштів згідно розписки від 15 січня 2013 року може бути документація на інші земельні ділянки. Зазначена угода була укладена в двох екземплярах, які згідно її умов, мають однакову силу.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача, що додаткова угода була укладена у день складання розписки 15 січня 2013 року, оскільки відсутність дати на екземплярі відповідача не спростовує як самого факту укладання такої угоди, так і дати її укладання 13 лютого 2017 року. Відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження укладання угоди саме 15 січня 2013 року, зокрема, останній не скористався правом заявити відповідне клопотання про призначення експертизи давності створення експертизи з метою підтвердження періоду складання вказаної угоди.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі боргової розписки від 15 січня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 15 січня 2013 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надав.

Доводи відповідача щодо виконання ним зобов`язання за договором позики шляхом передачі документації на земельні ділянки у кількості 10 штук, загальною площею 1,41 га, судом не приймаються, оскільки не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

Під час судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови ОСОБА_2 прийняти виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, суд дійшов висновку про наявність у відповідача боргових зобов`язань за договором позики від 15 січня 2013 року.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

За правилами статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

В оцінці доводів позивача щодо переривання позовної давності у зв`язку з визнанням відповідачем свого боргу перед позивачем, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи з положень статті 264 ЦК України, необхідно встановлювати, коли достеменно боржник вчинив відповідні дії, оскільки перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 333/6301/15-ц, постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 712/8733/17, постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 639/9642/14-ц.

За вказаних обставини, доводи позивача про визнання відповідачем боргу у лютому 2017 року як підстави для переривання строку позовної давності судом не приймаються, оскільки перебіг позовної давності відповідно до статті 264 ЦК України може перериватися лише в межах строку позовної давності. Визнання відповідачем боргу в лютому 2017 року після спливу позовної давності не перериває її перебіг.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Будь-яких поважних причин пропуску позовної давності для звернення до суду з позовом позивачем та його представником не надано, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення суми позики у зв`язку зі спливом позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 04 грудня 2020 року.

Суддя І.В. Березовська