Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 175/3267/17

провадження № 61-22695св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпро ІК-2006/2»,

відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Аріанд»,

третя особа: територіальна громада селища Слобожанське в особі Слобожанської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2018 року у складі судді: Реброва С. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Аріанд» про визнання правочину недійсним та про усунення перешкод у користуванні майном.

Позов мотивований тим, що на підставі договору оренди землі від 10 липня 2007 року, укладеного між позивачем та Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району та області земельна ділянка площею 1,6107 га, кадастровий номер: :02:003:0061, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у користуванні позивача ТОВ «Дніпро ІК-2006/2». Земельна ділянка передана орендарю для «іншого господарського використання (будівництво овочесховищ)».

У березні 2007 року Ювілейна селищна рада Дніпропетровського району прийняла рішення, яким затвердила містобудівне обґрунтування для будівництва овочесховищ ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» на території Ювілейної селищної ради.

У березні 2009 року Ювілейна селищна рада додатково прийняла рішення № 76, яким надала дозвіл ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» на проектування овочесховищ та обслуговуючих будівель на земельній ділянці, яка надана в оренду згідно з договором оренди землі від 10 липня 2007 року.

Виконкомом Ювілейної селищної ради будівлі овочесховища, збудованого ТОВ «Дніпро ІК-2006/2», присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1.

Позивач за власні кошти збудував на відведеній у встановленому законом порядку земельній ділянці нежитлові приміщення. Після закінчення будівництва нежитлових приміщень позивач звернувся до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області для введення їх в експлуатацію, проте оформити своє право власності на вищезазначене нерухоме майно належним чином не мав можливості, оскільки поки він займався підготовкою необхідних документів для узаконення свого права власності на збудовані нежитлові приміщення, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності без прийняття в експлуатацію на спірні нежитлові будівлі.

19 травня 2015 року за договором дарування № 717 право власності на зазначене майно було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року зазначене рішення суду було скасовано. Апеляційним судом встановлено, що будівництво спірних овочесховищ, які є предметом судового спору, здійснено позивачем.

Однак, 18 січня 2017 року за договором купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Скосарєвою В. В. за реєстровим № 17, ОСОБА_3 відчужив спірне майно ОСОБА_1

15 серпня 2017 року ОСОБА_1 уклав два договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. за номерами: 807 та 810, згідно з якими продав спірне нерухоме майно складські приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , ТОВ «Аріанд». Дані договори було укладено за наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяжень, накладених згідно ухвал Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2017 року та Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року. Крім майна, зазначеного в договорах купівлі-продажу, на території орендованої земельної ділянки знаходять наступні споруди: ангари літ.Б-1, В-1, Г-1, Д-1, загальною площею кожний 290,4 кв.м, які перебувають на балансі позивача. У спірних складських приміщеннях: літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, а-1, а1-1, А2-1, загальною площею 1839,4 кв.м, навіси літ.А3-1, А4-1 знаходиться рухоме майно, що належить позивачу та до якого не мають жодного відношення відповідачі. Відповідач ТОВ «Аріанд» протиправно перешкоджає доступу позивача до належного йому рухомого та нерухомого майна.

ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» просило:

визнати недійсними договори купівлі-продажу від 15 серпня 2017 року, за номерами: 807 та 810;

скасувати записи про державну реєстрацію права власності ТОВ «Аріанд» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами: 21886709 на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 2017 року, за номером: 807, 21887407 на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 2017 року, за номером: 810;

зобов`язати ТОВ «Аріанд» усунути перешкоду ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» у користуванні майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його повернення за таким переліком: нежитлова будівля літ. А-1, з прибудовами літ. Al-I, А2-1, а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1, сходи літ. а2, а4, а5, пандус літ. а3, загальною площею 1903,0 кв.м., основною площею 1613,6 кв.м, ангари літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-1 загальною площею кожного 290,4 кв.м, душ літ. Ж, тамбур літ. ж1 площею 7,1 кв.м, вбиральня літ. З площею 3,6 кв.м, сторожка літ. М, ґанок літ.м площею 22,1 кв.м, навіс літ. Н площею 374,4 кв.м, побутові будівлі тимчасові літ. К, Л, навіс літ.О площею 83,8 кв.м, трансформаторна літ. ТП площею 1,0 кв.м, споруди № 1-10, замощення І; а також автоматики холодильні у кількості 2 шт. вартістю 8002 грн. кожна, які знаходяться у складському приміщенні літ. «А-1», повітроохолоджувачі SC18-10208E у кількості 2 шт. вартістю 40485 грн. кожний та знаходяться у складському приміщенні літ. «А-1», холодильні камери вартістю 113591,14 грн. та знаходиться у складському приміщенні літ. «А-1», холодильні агрегати GLE VI5 71Y(C25) у кількості 2 шт. вартістю 50879 грн. кожний та знаходяться у складському приміщенні літ. «А-1», шафа управління холодильною системою вартістю 6536,33 грн. та знаходиться у складському приміщенні літ. «А-1».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровської області від 21 грудня 2018 року позовні вимоги ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» задоволено.

Визнано недійсними договори купівлі - продажу від 15 серпня 2017 року, які були посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. за номерами: 807 та 810 та скасовано записи про державну реєстрацію права власності ТОВ «Аріанд», у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами: 21886709 на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. за номером: 807, 21887407 на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. за номером: 810.

Зобов`язано ТОВ «Аріанд» усунути перешкоди ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» у користуванні майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його повернення за наступним переліком: нежитлова будівля літ. А-1, з прибудовами літ. Al-I, А2-1, а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1, сходи літ. а2, а4, а5, пандус літ. а3, загальною площею 1903,0 кв. м, основною площею 1613,6 кв. м, ангари літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-1 загальною площею кожного 290,4 кв.м, душ літ. Ж, тамбур літ. ж1 площею 7,1 кв м, вбиральня літ. З площею 3,6 кв. м, сторожка літ. М, ґанок літ. м площею 22,1 кв. м, навіс літ. Н площею 374,4 кв. м, побутові будівлі тимчасові літ. К, Л, навіс літ.О площею 83,8 кв.м, трансформаторна літ. ТП площею 1,0 кв. м, споруди № 1-10, замощення І; а також автоматики холодильні у кількості 2 шт. вартістю 8002 грн. кожна, які знаходяться у складському приміщенні літ. «А-1», повітроохолоджувачі SC18-10208E у кількості 2 шт. вартістю 40 485 грн. кожний та знаходяться у складському приміщенні літ. «А-1», холодильні камери вартістю 113591,14 грн. та знаходиться у складському приміщенні літ. «А-1», холодильні агрегати GLE VI5 71Y(C25) у кількості 2 шт. вартістю 50 879 грн. кожний та знаходяться у складському приміщенні літ. «А-1», шафа управління холодильною системою вартістю 6 536,33 грн. та знаходиться у складському приміщенні літ. «А-1».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року встановлено, що будівництва спірних овочесховищ, які є предметом судового спору, здійснено позивачем TOB «ДНІПРО і К-2006/2 (Т.1 а.с.200-202), та вони не введені в експлуатацію. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК чи іншими нормативними актами не передбачено, наголосивши, що державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Відповідач ТОВ «Аріанд» протиправно перешкоджає доступу позивача ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» до належного йому рухомого та нерухомого майна. Приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Павловській Г.О. було надано ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, яка не видавалась судом, про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року, якою було заборонено відповідачу ОСОБА_1 , а також іншим особам проводити будь-які дії щодо відчуження нежитлових будівель, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Скосарєвою В. В. за реєстровим №17 (запис про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 18608821). Однак нотаріусом не було належним чином встановлено чи дійсно судом була постановлена ця ухвала, не врахована її відсутність в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що призвело до порушення права власності ТОВ «Дніпро ІК-2006/2».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Аріанд» залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Павловській Г.О. було надано ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, яка не видавалась судом, про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року, якою було заборонено відповідачу ОСОБА_1 , а також іншим особам проводити будь-які дії щодо відчудження (передачу, переоформлення, передачу в заставу та інше) нежитлових будівель, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Скосарєвою В.В. за реєстровим №17 (запис про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 18608821). Однак нотаріусом не було належним чином встановлено чи дійсно судом постановлювалась дана ухвала, та її відсутність в ЄДРСР, що призвело до порушення прав ТОВ «ДНІПРО ІК-2006/2», а судом першої інстанції вжиті заходи щодо скерування заяви до правоохоронних органів з метою встановлення осіб, якими було сфальшовано ухвалу щодо скасування вжитих заходів забезпечення позову. Належне позивачу рухоме майно, зазначене ним в позовній заяві, на теперішній час перебуває у користуванні відповідача - ТОВ «АРІАНД», який перешкоджає позивачу доступу до нього та користуванню ним. Встановивши зазначені обставини та, керуючись статтями 203, 204, 215, 228, 317, 321, 391 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги. Матеріали справи не містять відомостей щодо купівлі апелянтом належного позивачу рухомого майна: трансформатора типу Ф ТМ-400/10/0,4 (т.1, а.с.144, 159-168); автоматики холодильні у кількості 2 шт. вартістю 8 002 грн кожна, які знаходяться у складському приміщенні літ. «А-1», повітроохолоджувачі SC18-10208E у кількості 2 шт. вартістю 40 485 грн кожний та знаходяться у складському приміщенні літ. «А-1», холодильні камери вартістю 113 591,14 грн та знаходиться у складському приміщенні літ. «А-1», холодильні агрегати GLE VI5 71Y(C25) у кількості 2 шт. вартістю 50 879 грн кожний та знаходяться у складському приміщенні літ. «А-1», шафа управління холодильною системою вартістю 6 536,33 грн та знаходиться у складському приміщенні літ. «А-1» (т.1, а.с.171-186, 203-205, 244-247). В матеріалах справи також відсутні відомості щодо купівлі відповідачем належного позивачу нерухомого майна: ангарів літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-1 загальною площею кожного 290,4 кв.м, зазначених в декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), зареєстрованої Відділом Державного архітектурно-будівельного контролю Слобожанської селищної ради в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області 26 вересня 2017 року (т.1, а.с.236-243).

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Аріанд» про те, що вимога щодо зобов`язання ТОВ «Аріанд» усунути перешкоди у користуванні майном не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства відхилені, оскільки позовні вимоги взаємопов`язані між собою і не можуть розглядатися за правилами різних видів судочинства, оскільки дослідження одного і того ж предмета, а також одних і тих самих підстав позову судами різних юрисдикцій, не гарантуватиме дотримання принципу правової визначеності. Апеляційний суд наголосив, що Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах від 13 березня 2018 року по справі № 14-40цс18, від 21 березня 2018 року по справі № 14-41цс18, від 25 квітня 2018 року по справі № 14-74цс18, від 30 травня 2018 року по справі № 14-123цс18, від 20 червня 2018 року по справі № 14-224цс18, від 12 вересня 2018 року по справі № 14-269цс18, від 07 листопада 2018 року по справі № 14-319цс18, від 21 листопада 2018 року по справі № 14-424цс18, від 03 квітня 2019 року по справі № 14-662цс18 неодноразово зазначала, що позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, заявлені до 15 грудня 2017 року, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог.

Аргументи учасників справи

У грудні 2019 року ТОВ «Аріанд» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув цивільну справу за процесуальним законом, який втратив чинність. Неправильне застосування норм ЦПК України призвело до неправильного вирішення справи судом першої та апеляційної інстанції. Суд першої інстанції помилково відхилив заперечення представника ТОВ «Аріанд» щодо відсутності підстав розгляду заявлених позовних вимог ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» до ТОВ «Аріанд» про усунення перешкод у користуванні майном в порядку цивільного судочинства. У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, які виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Виходячи із суб`єктного складу учасників процесу позивача та ТОВ «Аріанд» в частині цієї вимоги виник спір між двома юридичними особами з приводу усунення перешкод в користуванні майном, а саме, нежитловими приміщеннями та обладнанням у них по АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, не наводячи будь-яких мотивів, зобов`язав усунути перешкоди у користуванні майном шляхом його повернення, не тільки того, що було предметом купівлі-продажу за спірними договорами, а й окремого рухомого майна, що не було предметом купівлі-продажу за спірними договорами. При цьому суд апеляційної інстанції послався на пов`язаність цих вимог з основною вимогою, щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу саме нерухомого майна не з`ясувавши чи перебуває таке майно у ТОВ «Аріанд».

У січні 2020 року територіальна громада селища Слобожанське в особі Слобожанської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін. Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що належне позивачу рухоме майно, зазначене ним в позовній заяві, на теперішній час перебуває у користуванні відповідача ТОВ «Аріанд», який перешкоджає позивачу доступу до нього та користуванню ним. Посилання касаційної скарги на те, що вимога щодо зобов`язання ТОВ «Аріанд» усунути перешкоди у користування майном не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства, не заслуговує на увагу, оскільки позовні вимоги взаємопов`язані між собою і не можуть розглядатися за правилами різних видів судочинства.

У січні 2020 року ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін. Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише з підстав порушення правил юрисдикції та задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах неодноразово зазначала, що позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, заявлені до 15 грудня 2017 року, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року задоволено клопотання ТОВ «Аріанд» про зупинення виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року призначено справу до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що на підставі договору оренди землі від 10 липня 2007 року, укладеного між позивачем та Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району та області земельна ділянка площею 1,6107 га, кадастровий номер: :02:003:0061, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у користуванні ТОВ «Дніпро ІК-2006/2».

Ювілейна селищна рада додатково прийняла рішення № 76 від 18 березня 2009 року, яким надала дозвіл ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» на проектування овочесховищ та обслуговуючих будівель на земельній ділянці, яка надана в оренду згідно з договором оренди землі від 10 липня 2007 року.

Рішенням № 220 від 21 серпня 2013 року Виконкому Ювілейної селищної ради будівлі овочесховища, збудованого ТОВ «Дніпро ІК-2006/2», присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1.

ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» збудував на зазначеній земельній ділянці нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Після закінчення будівництва нежитлових приміщень позивач ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» звернувся до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області для введення їх в експлуатацію, щоб потім мати змогу оформити правовстановлюючі документи на нежитлові приміщення, проте рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності без прийняття в експлуатацію на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та складаються з: складські приміщення літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, а-1, а1-1, А2-1, загальною площею 1841,3 кв.м, навіси літ. А3-1, А4-1, сходи літ. а2, а3, а5, пандус літ. а4, душ літ. Ж, тамбур літ. ж1, вбиральня літ. З, побутові будівлі тимчасові літ. К, Л, сторожка літ. М, ганок літ. м, трансформаторна підстанція літ. ТП, споруди № 1-8, замощення І.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року в справі № 175/142/15-ц Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2», про визнання права власності на нежитлові будівлі задоволено та визнано за ОСОБА_2 право власності без прийняття в експлуатацію на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та складаються з: складські приміщення літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, а-1, а1-1, А2-1, загальною площею 1841,3 кв.м., навіси літ. А3-1, А4-1, сходи літ. а2, а3, а5, пандус літ. а4, душ літ. Ж, тамбур літ. ж1, вбиральня літ. З, побутові будівлі тимчасові літ. К, Л, сторожка літ. М, ганок літ. м, трансформаторна підстанція літ. ТП, споруди № 1-8, замощення І.

19 травня 2015 року на підставі договору дарування № 717 право власності на зазначене майно було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року в справі № 175/142/15-ц рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нежитлові будівлі відмовлено.

Згідно договору купівлі-продажу від 18 січня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Скосарєвою В. В. за реєстровим №17, ОСОБА_3 відчужив спірне майно ОСОБА_1 ..

15 серпня 2017 року ОСОБА_1 та ТОВ «Аріанд» уклали договір купівлі-продажу 1/2 частини складських приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 807, виданий 15 серпня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., номер запису про право власності: 21886709 та договір купівлі-продажу 1/2 частини складських приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ., серія та номер: 810, виданий 15 серпня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровською міського нотаріального округу Павловською Г. О., номер запису про право власності: 21887407.

26 вересня 2017 року за замовленням директора ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» ОСОБА_4 була виготовлена Декларація про готовність до експлуатації нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 .

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У постанові Верховного Суду України від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13 зроблено висновок, що: «права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) зроблено висновок, що «суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння). Отже, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено висновок, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. З`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

За таких обставин позовні вимоги про визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним способом захисту права ТОВ «Дніпро ІК-2006/2», а тому в цій частині судові рішення підлягають скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах (частина шоста статті 403 ЦПК України).

За подібних обставин в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) зроблено висновок, що «згідно із частинами першою та другою статті 1 ГПК України у редакції, чинній на час подання прокурором заяви, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 ГПК України у вказаній редакції, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим кодексом, - фізичні особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частини друга та третя статті 21 ГПК України у відповідній редакції). Тобто, на момент звернення прокурора до суду сторонами у господарському процесі за загальним правилом могли бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці. Відповідно до приписів процесуальних законів, чинних на час звернення прокурора до суду, позовні вимоги до кількох відповідачів треба було розглядати в одному провадженні, якщо такі вимоги були однорідними, зокрема нерозривно пов`язаними між собою або від вирішення однієї з них залежало вирішення інших. Такий розгляд не допускався, якщо була відсутня спільність предмета позову. Оскільки вимоги про визнання недійсними розпорядження, рішення № 93 і договору іпотеки не є нерозривно пов`язаними з рештою вимог у цій справі, які не є похідними від перших, обґрунтованим є довід касаційної скарги про те, що вимогу про витребування спірної земельної ділянки із незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк» з огляду на суб`єктний склад учасників спору треба розглядати за правилами господарського судочинства (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах від 1 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (пункти 48-52), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (пункт 5.20), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (пункт 6.20), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35))»

У справі, що переглядається, позовні вимоги ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» про зобов`язання ТОВ «Аріанд» усунути перешкоди ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» у користуванні майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його повернення, та скасування записів про державну реєстрацію права власності ТОВ «Аріанд», не є нерозривно пов`язаними з іншими вимогами у цій справі, які не є похідними від перших, тому за своїм суб`єктним складом такі вимоги повинні розглядатися в господарському судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом № 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі». Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 8 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. З огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, вона відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Великої Палати Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції».

Оскільки Верховний Суд вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі в частині позовних вимог, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, у редакції Закону № 460-IX, роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи в частині позовних вимог до відповідного суду господарської юрисдикції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені рішення в частині позовних вимог про визнання правочинів недійсними скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову; судові рішення в частині позовних вимог ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» про зобов`язання ТОВ «Аріанд» усунути перешкоди ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» у користуванні майном шляхом його повернення, та скасування записів про державну реєстрацію права власності ТОВ «Аріанд» скасувати та провадження в цій частині закрити справі.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову, і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Тому в частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, на ТОВ «Дніпро ІК-2006/2» покладаються судові витрати ТОВ «Аріанд» зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 3 200,00 грн та апеляційної скарги у розмірі 2 400,00 грн.

Керуючись статтями 255, 409, 400, 412, 414 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 256 (в редакції, чинній станом з 08 лютого 2020 року), 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд» задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро ІК-2006/2» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 15 серпня 2017 року, за номерами: 807 та 810 відмовити.

Провадження у справі № 175/3267/17 в частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро ІК-2006/2» до товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд» про зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд» усунути перешкоди товариству з обмеженою відповідальністю «Дніпро ІК-2006/2» у користуванні майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його повернення, та скасування записів про державну реєстрацію права власності товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд», закрити.

Повідомити товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпро ІК-2006/2», що розгляд цієї справи в частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро ІК-2006/2» до товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд» про зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд» усунути перешкоди товариству з обмеженою відповідальністю «Дніпро ІК-2006/2» у користуванні майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його повернення, та скасування записів про державну реєстрацію права власності товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд» віднесений до юрисдикції господарського суду.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро ІК-2006/2» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Аріанд» 5 600,00 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук